КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 359/4773/24
номер провадження 22-ц/824/3305/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	 Єфіменко І.О.,	
учасники справи: представник позивача ОСОБА_4,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 
на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 лютого 2025 року /суддя Яковлєва Л.В./
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошового зобов`язання за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

10 травня 2024 року через систему «Електронний суд» представник позивача адвокат Чвир О.М. звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошове зобов`язання, яке складається з 35 000 доларів США заборгованості за надану позику; 30 450 доларів США - 3% за користування грошовими коштами; 3032,05 доларів США - 3% річних, що еквівалентно 2 696 823,12 грн.
Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 лютого 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 20 червня 2018 року в розмірі у розмірі 2 696 823 (два мільйони шістсот дев`яносто шість тисяч вісімсот двадцять три) гривні 12 (дванадцять) копійок, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 (нуль) копійок. /а.с. 137-141/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що відповідач не був належним чином повідомлений про час і місце судових засідань, оскільки повістки надсилалися за адресою реєстрації АДРЕСА_1 , яка вже не була його фактичною адресою проживання; в матеріалах справи відсутні докази вручення повісток або їх повернення з відміткою про відмову чи закінчення строку зберігання. Крім того, відсутня окрема ухвала про перехід до заочного розгляду справи. Також суд не врахував часткове погашення боргу відповідачем у сумі близько 12 350 дол. США (зокрема 6 000 дол. США як погашення основної суми позики). Крім того, неправомірно стягнуто 3% річних у сумі 3032,05 дол. США, оскільки в період дії карантину COVID-19 (з 12.03.2020 по 01.07.2023) стягнення неустойки заборонено п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Також неправильно застосовано валютний еквівалент, оскільки сума позики визначена в гривнях у розмірі 925 400 грн, а не в іноземній валюті.
Представник позивачки ОСОБА_4 у поясненнях заперечувала проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на те, що відповідач продовжував бути зареєстрованим за адресою АДРЕСА_1 , що обумовлювало правомірність направлення повісток за цією адресою. Апелянтом не надано доказів реєстрації за іншою адресою. Наголошувала, що 3% річних за ст. 625 ЦК України мають компенсаційний характер і не підпадають під заборону стягнення неустойки в період карантину, а твердження про додаткове погашення 6 000 дол. США не підтверджені доказами.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, звернулась з клопотанням про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке відправила електронним судом 18.02.2026 р. в неробочий час, зареєстроване судом 19.02.2026 р., отже з пропуском 5-денного строку, тому колегія суддів залишила його без розгляду і вважає за можливе розглядати справу за її відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
20 червня 2018 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Козій А.В., зареєстрований за № 574, за умовами якого позикодавець передав позичальнику 925 400 грн (еквівалент 35 000 дол. США за курсом НБУ на момент укладення), з обов`язком повернення не пізніше 20 червня 2021 року; щомісяця сплачувати 3% річних від суми позики; у разі прострочення повернення позики - пеня 1,5% від суми позики за кожен день прострочення; у разі прострочення сплати процентів понад місяць - штраф 1/5% від суми позики та дострокове повернення позики. 
Відповідач позику в повному обсязі не повернув, повернув 7 350 дол. США. 
Позивач звернувся з позовом про стягнення 35 000 дол. США основного боргу, 30 450 дол. США процентів за користування, 3 032,05 дол. США - 3% річних за ст. 625 ЦК України, що в гривневому еквіваленті становило 2 696 823,12 грн.
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України про те, що договір позики вважається укладеним з моменту передачі коштів, позичальник зобов`язаний повернути таку саму суму в строк, визначений договором; ст. 625 ЦК України про те, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми; ст. 549 ЦК України про те, що неустойка (пеня, штраф) є заходом відповідальності, а 3% річних за ст. 625 ЦК України - компенсаційною мірою; ст. 280 ЦПК України про умови ухвалення заочного рішення.
Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що договір позики укладено, факт передачі коштів підтверджений нотаріальним договором, доказів повернення позики в повному обсязі або сплати всіх процентів відповідачем не надано, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі; відповідач належним чином повідомлявся за адресою реєстрації, підстав для перегляду заочного рішення не встановлено.
Київський апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, перевірив доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 щодо неповноти з`ясування обставин справи, неналежного повідомлення відповідача, відсутності ухвали про перехід до заочного розгляду, часткового погашення боргу в сумі близько 12 350 дол. США (зокрема 6 000 дол. США), неправомірного стягнення 3% річних за ст. 625 ЦК України в період карантину COVID-19 (посилання на п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), а також неправильного застосування валютного еквіваленту, та дійшов висновку про їх необґрунтованість, відсутність підстав для скасування або зміни заочного рішення суду першої інстанції.
Щодо тверджень про неналежне повідомлення відповідача та відсутність ухвали про заочний розгляд, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України заочне рішення ухвалюється за умови належного повідомлення відповідача. Повістки направлялися за адресою реєстрації відповідача ( АДРЕСА_1 ), яка на момент розгляду справи залишалася актуальною. Апелянт не надав доказів зняття з реєстрації за цією адресою чи фактичного проживання за іншою адресою на час направлення повісток (ст. 131 ЦПК України покладає на сторону обов`язок повідомляти суд про зміну місця проживання). Відсутність доказів вручення чи повернення повісток не є самостійною підставою для скасування заочного рішення за умови дотримання порядку їх направлення. Окрема ухвала про перехід до заочного розгляду не є обов`язковим процесуальним окремим рішенням, сторони не з`явились, фіксування не здійснювалось, отже, заочний розгляд справи відображено в рішення суду.
Щодо тверджень про часткове погашення боргу, апеляційний суд вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Належне виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті передбачає повернення саме такої самої суми в обумовленій валюті (ст. 1046, 1049 ЦК України). Суд першої інстанції правильно встановив, що підтверджено повернення лише 7 350 дол. США (матеріали справи), а твердження про додаткові платежі (зокрема 6 000 дол. США) не підтверджені належними доказами: відсутні розписки позивача, акти звірки чи інші документи, що підтверджують додаткові платежі (а.с. 10). Отже, борг у розмірі 35 000 дол. США основної суми залишився непогашеним на момент позову. Боржник зобов`язаний довести факт належного виконання, а твердження без документального підтвердження не спростовують розміру заборгованості.
Щодо стягнення 3% річних у сумі 3 032,05 дол. США за ст. 625 ЦК України в період карантину COVID-19 (з 12.03.2020 по 30.06.2023), колегія зазначає, що пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону № 691-ІХ від 16.06.2020) звільняє позичальника від сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики в період карантину та 30 днів після його завершення. Водночас 3% річних за ст. 625 ЦК України мають компенсаційний, а не штрафний характер - вони є платою за користування чужими коштами, способом компенсації майнових втрат кредитора від знецінення коштів та не є неустойкою в розумінні ст. 549 ЦК України. Отже, пункт 15 Прикінцевих положень ЦК України не поширюється на компенсаційні платежі за ст. 625 ЦК України, тому їх стягнення правомірне за весь період прострочення, включаючи період карантину.
Щодо валютного еквіваленту, вказана сума прямо передбачена договором - 35 000 дол. США /а.с. 19/, подальше повернення відбувалось в доларовому еквіваленті за курсом на день виконання, позивачем заявлено про стягнення стягується в національній валюті на дату звернення з позовом.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про наявність та розмір заборгованості, правомірність заочного розгляду та стягнення відповідають встановленим обставинам і нормам матеріального та процесуального права (ст. 1046, 1049, 625, 526 ЦК України; ст. 280, 375 ЦПК України). Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і зводяться до формальних міркувань без належного доказового обґрунтування.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 лютого 2025 року - залишити без задоволення.
Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 лютого 2025 року - залишити без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Повний текст постанови складено 02.03.2026 р.

Головуючий: Судді: