ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 лютого 2026 року 
м. Київ 
справа № 497/109/24
провадження № 61-8324св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Болградська міська рада Одеської області, Міністерство оборони України, Білгород-Дністровська квартирно-експлуатаційна частина (району),
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району) на рішення Болградського районного суду Одеської області від 07 серпня 2024 року у складі судді Раца В. А. та постанову Одеського апеляційного суду від 22 травня 2025 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
1. У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Болградської міської ради Одеської області, Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району) (далі - Білгород-Дністровська КЕЧ), про визнання недійсною та скасування реєстрації права власності.
2. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі рішення виконкому Болградської міської ради Одеської області від 20 вересня 2018 року № 332, їй та її неповнолітній дочці - ОСОБА_2 , була передана у приватну часткову власність 1/4 частина житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 . 
3. 28 вересня 2018 року на підставі вищевказаного рішення нею отримано свідоцтво про право власності на частину житлового будинку, а саме по 1/8 частині на її ім`я та ім`я її дочки.
4. Звернувшись до державного реєстратора із заявами про внесення даних про право власності до Державного реєстру речових права на нерухоме майно, позивачка отримала відмову у вчиненні реєстраційної дії у зв`язку із наявністю 
у Державному реєстрі зареєстрованого права власності на частку будинку за Болградською квартирно-експлуатаційною частиною (далі - Болградська КЕЧ).
5. Вищевказаний запис про право власності на частину житлового будинку за Болградським КЕЧ перешкоджає позивачці вільно розпоряджатися своїм майном.
6. З урахуванням вищезазначеного ОСОБА_1 просила суд припинити право власності Міністерства оборони України в особі Білгород-Дністровської КЕЧ на 1/4 частину житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 та скасувати запис про право власності Болградської КЕЧ на 1/4 частину житлового будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових право на нерухоме майно та в реєстрі прав власності на нерухоме майно з реєстраційним номером об`єкта 2105430251214.
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
7. Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 07 серпня 
2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду 
від 22 травня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Припинено право державної власності Міністерства оборони України в особі Болградського КЕЧ на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Скасовано запис про право державної власності Болградської КЕЧ на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
8. Задовольняючи вимоги позивачки, районний суд, із висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення тим, що спірна квартира правомірно вибула з власності Міністерства оборони України внаслідок приватизації державного майна, а відтак наявність запису про право державної власності на квартиру перешкоджає позивачці розпоряджатися майном, яке належить їй та її дочці на праві власності.
9. Водночас суди вказали на відсутність факту пропуску позивачкою строків позовної давності при зверненні до суду із позовом, оскільки з матеріалів справи, 
а саме з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наданої до суду стороною позивача, вбачається, що інформація про зареєстроване право власності Болградської КЕЧ на спірне майно отримана позивачкою 03 грудня 2021 року, тобто, на переконання судів попередніх інстанцій, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав у строк, передбачений цивільно-правовим законодавством.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
10. У липні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Білгород-Дністровської КЕЧ на рішення Болградського районного суду Одеської області від 07 серпня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 травня 2025 року у вказаній справі.
11. Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2025 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
12. Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
13. У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
14. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року в справі № 927/849/17, від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16, від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц, від 17 квітня 2019 року в справі № 916/641/18, від 13 січня 2020 року в справі № 910/24473/16, від 30 червня 2020 року в справі № 19/028-10/13, від 11 квітня 2024 року в справі № 756/16117/21, від 05 березня 2025 року 
в справі № 497/1584/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
15. Також у якості підстави касаційного оскарження зазначає недослідження зібраних в справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
16. Касаційна скарга мотивована тим, що позивачка, звертаючись до суду із позовом про припинення права власності та скасування запису про право власності, обрала неефективний спосіб захисту своїх прав.
17. На переконання Білгород-Дністровської КЕЧ, належним способом захисту прав позивачки є звернення до суду із позовом про витребування майна, оскільки обраний позивачкою спосіб захисту не відповідає приписам статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», зокрема, з урахуванням того, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
18. У вересні 2025 року Міністерство оборони України подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Білгород-Дністровської КЕЧ, без доказів направлення останнього на адреси інших учасників справи, а саме на адресу позивачки -  ОСОБА_1 .
19. Оскільки до відзива у порушення частини четвертої статті 395 ЦПК України не додано доказів надсилання копій останнього та доданих до нього документів всім іншим учасникам справи, останній не враховується судом касаційної інстанції.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
20. Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням виконавчого комітету Болградської міської ради Одеської області № 332 «Про надання згоди на передачу у сумісну часткову власність 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 » від 20 вересня 2018 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передано у спільну часткову власність по 1/8 частині житлового будинку на 
АДРЕСА_1 (а.с.7).
21. Відповідно до Розпорядження органу приватизації житлового фонду територіальної громади м. Болграда № 8 від 24 вересня 2018 року ОСОБА_1 передано у спільну приватну власність 1/4 частину житлового будинку на 
АДРЕСА_1 (а.с.23).
22. На підставі зазначених рішень та Розпорядження 28 вересня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно, а саме на 1/4 частину (по 1/8 кожній) житлового будинку на 
АДРЕСА_1 (а.с.8).
23. Звернувшись до державного реєстратора від свого імені та від імені доньки із заявою про проведення державної реєстрації права власності на 1/4 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , отримала рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 14 листопада 2018 року за 
№44027142, №440027777, як вбачається із рішення, через неможливість оформлення прав власності у зв`язку з зареєстрованим правом власності інших осіб (а.с.29-30).
24. Позивачка разом зі своєю донькою постійно проживає у спірній частині домоволодіння як член сім`ї ОСОБА_3 , якому на підставі договору найма житлового приміщення в будинках КЕЧ Міністерства оборони СРСР був наданий ордер № 2 в домоволодінні. 
25. Відповідно до листа Болградського міського голови від 02 квітня 2020 року за № 491/02-12 домоволодіння за адресою:  АДРЕСА_1  належить Болградському КЕЧ на підставі рішення виконавчого комітету місцевої Ради депутатів 19 березня 1957 року за № 17 (а.с.18).
26. Як встановлено судами попередніх інстанцій, зі змісту наказу начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 01 листопада 2006 року за № 123 «Про розформування Болградської квартирно-експлуатаційної частини (району) та заходи щодо усунення недоліків» Болградську КЕЧ (району) розформовано з 31 жовтня 2006 року, 
а правонаступником розформованої частини визнано квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси з підпорядкованим підрозділом Білгород-Дністровської КЕЧ району (а.с.13-16).
27. Відповідно до листа Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України від 29 липня 2021 року за № 1246 
в Білгород-Дністровській КЕЧ району не обліковується 1/4 частина домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с.12).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
28. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
29. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
30. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
31. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
32. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню 
з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
33. Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
34. Кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
35. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
36. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
37. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане 
з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
38. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і наведений в ній перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом 
у визначених законом випадках.
39. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
40. Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
41. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане 
з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
42. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту 
в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
43. У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, в який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
44. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
45. Змістом статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
46. Частинами третьою, четвертою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
47. Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
48. Статтею 345 ЦК України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
49. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
50. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб 
у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
51. Частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
52. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення 
у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
53. Статтями 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі наймачу та членам його сім`ї квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у межах визначеної норми. При цьому, до членів сім`ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
54. Згідно з частинами другою, третьою, п`ятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
55. Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень 
у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення №369) визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень 
у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два 
і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян.
56. Абзацом першим пункту 23 Положення № 396 визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень 
у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.
57. Вищезазначене дає підстави для висновку, що передача житлових приміщень у власність громадян у процесі їх приватизації здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації і оформляється свідоцтвом про право власності, яке, в подальшому, підлягає державній реєстрації.
58. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав, своєю чергою, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
59. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
60. Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації.
61. Змістом частини першої-другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.
У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.
У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду.
У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
62. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема: свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
63. Відтак, скасування державної реєстрації прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав можливе, зокрема, за рішенням суду, а державна реєстрація, права власності можлива, зокрема на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката.
64. Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням виконавчого комітету Болградської міської ради Одеської області № 332 «Про надання згоди на передачу у сумісну часткову власність 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 » від 20 вересня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передано у спільну часткову власність по 1/8 частині житлового будинку по АДРЕСА_1 .
65. Розпорядженням органу приватизації житлового фонду територіальної громади м. Болграда № 8 від 24 вересня 2018 року ОСОБА_1 передано у спільну приватну власність 1/4 частину житлового будинку по 
АДРЕСА_1 .
66. На підставі вищезазначених документів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно, а саме на 1/4 частину (по 1/8 кожній) житлового будинку по АДРЕСА_1 .
67. Звернувшись до державного реєстратора від свого імені та від імені доньки із заявою про проведення державної реєстрації права власності на 1/4 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , позивачка отримала рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень за № 44027142 та № 440027777, мотивовані неможливістю оформити право власності у зв`язку із зареєстрованим правом власності інших осіб на таке майно.
68. Колегія суддів зауважує, що відомості щодо правовстановлюючих документів, якими підтверджується право власності за Міністерством оборони України на спірне майно, матеріали справи не містять. Наявний лише запис в Державному реєстрі на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, який був вчинений 14 жовтня 2005 року на підставі рішення виконавчого комітету місцевої Ради депутатів, 17, 19 березня 1957 року, Болградська міська рада Одеської області, відповідно до якого власником 1/4 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є Болградська КЕЧ.
69. Відтак, звертаючись до Верховного Суду, Білгород-Дністровська КЕЧ вказувала, зокрема, на те, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню а відтак зауважувала про неналежний спосіб судового захисту, обраний позивачкою, оскільки належним способом захисту є порушення перед судом вимоги про витребування майна.
70. Колегія суддів вважає частково обґрунтованими такі посилання касаційної скарги з огляду на таке.
71. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання 
і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
72. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності 
з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування 
в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не 
є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
73. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у змісті постанов від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження 
№ 12-234гс18), а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 
2019 року у справі № 916/675/15.
74. За приписами статті 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
75. Відтак, судами попередніх інстанцій встановлено та не оспорюється заявником касаційної скарги, що право власності на спірну квартиру у позивачів виникло на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Органом приватизації житлового фонду територіальної громади м. Болград, водночас, останні не можуть зареєструвати своє право власності у зв`язку із наявною реєстрацією на вказане майно в реєстрі за державою в особі Болградської КЕЧ.
76. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, 
є неефективними.
77. Відтак, у випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка 
є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
78. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року в справі № 911/3681/17,від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18, 
від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18.
79. Водночас, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
80. Таким чином, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на частину спірного майна ніколи не було зареєстроване, а також враховуючи, що останні не можуть реалізувати своє право на реєстрацію за собою права власності на нерухоме майно, отримане в результаті приватизації саме у зв`язку із наявністю запису про право державної власності на спірне майно за Болградською КЕЧ, задоволення вимоги про витребування спірного майна на їх користь не призведе до відновлення їх прав, про що, зокрема, зауважено апеляційним судом у змісті оскаржуваної постанови.
81. Водночас, як зауважено Верховним Судом у змісті постанови від 05 березня 2025 року у справі № 497/1584/2021 (провадження № 61-3421св24): «Оскільки за обставин цієї справи встановлено, що ОСОБА_2 разом із членами своєї сім`ї, на підставі рішення Виконавчого комітету Болградської міської ради від 04 жовтня 2006 року № 302 набув право власності на спірну квартиру, тобто право власності від Міністерства оборони України в особі Болградського КЕЧ району в порядку процедури приватизації перейшло до нового власника, однак, запис про таке право у реєстрі залишився, задоволення вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності за Міністерством оборони України призведе до відновлення порушених прав ОСОБА_1 без застосування додаткових способів захисту, таких як припинення права власності.».
82. З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що рішення місцевого суду, залишене без змін судом апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення вимоги ОСОБА_1 про припинення права державної власності Міністерства оборони України в особі Болградського КЕЧ на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні такої вимоги.
83. Доводи касаційної скарги в частині неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин та не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій у справі, яка є предметом касаційного перегляду.
84. Відтак, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення в іншій частині, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
85. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
86. Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
87. ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не 
є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236)).
88. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують 
у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України (Pronina v. Ukraine, заява 
№ 63566/00, § 23)). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
89. Згідно із пунктом 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
90. Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
91. Відповідно до частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення 
у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
92. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про обрання позивачкою належного способу захисту своїх прав шляхом порушення перед судом вимоги про скасування запису про право власності Болградської КЕЧ на спірне майно, що, з урахуванням встановлених 
у справі обставин, відновить порушене право позивачки та її дочки на реєстрацію права власності, отриманого в результаті приватизації державного житлового фонду, водночас вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для припинення права державної власності Міністерства оборони України в особі Болградського КЕЧ на 1/4 частину житлового будинку 
АДРЕСА_1 .
93. З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржувані судові рішення в частині задоволення вимоги про припинення права державної власності Міністерства оборони України в особі Болградського КЕЧ на 1/4 частину житлового будинку 
АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити у вищевказаній частині нове судове рішення про відмову у задоволення такої вимоги.
94. В іншій частині оскаржувані касаційну скаргу залишити без задоволення, 
а оскаржувані судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
95. Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
96. Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. 
У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
97. Враховуючи, що за наслідками касаційного перегляду справи позовні вимоги підлягають частковому задоволення та з урахуванням частини десятої 
статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Білгород-Дністровської КЕЧ району слід стягнути 726,73 грн на відшкодування судових витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги та 3 028,00 грн на відшкодування судових витрат зі сплати судового збору за подачу касаційної скарги, що загалом становить 3 754,73 грн.
Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району) задовольнити частково.
2. Рішення Болградського районного суду Одеської області від 07 серпня 
2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 травня 2025 року, 
в частині задоволеної позовної вимоги ОСОБА_1 про припинення права державної власності Міністерства оборони України в особі Болградського КЕЧ на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 скасувати.
3. Ухвалити у вищезгаданій частині нове судове рішення про відмову 
у задоволенні такої вимоги.
4. В іншій частині касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
5. Стягнути з ОСОБА_1 (РНКОПП: НОМЕР_2 ) на користь Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району) (ЄДРПОУ: 08124865) 3 754,73 грн (три тисячі сімсот п`ятдесят чотири гривні сімдесят три копійки) на відшкодування судових витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної та касаційної скарг.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий  Судді:	Є. В. Синельников   О. М. Осіян  Н. Ю. Сакара  О. В. Ступак  В. В. Шипович