Справа № 462/521/21

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2026 року Залізничний районний суд м. Львова у складі: 
головуючого – судді - Гедз Б.М.
з участю секретаря - Сеньків Х.М.
позивача – ОСОБА_1 
представника позивача - ОСОБА_2 
відповідача – ОСОБА_3 
представника відповідача - ОСОБА_4 
представника Львівської міської ради - Поповича Я.Д.
представника Залізничної районної адміністрації – Соломонко Ж.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - Львівська міська рада, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, - 

встановив:

Представник позивача – ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить зобов`язати відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: перенести встановлену огорожу зі сторони ОСОБА_6 , яка обмежує доступ частини земельної ділянки, яка розташована між АДРЕСА_1 та будинком, відповідно до плану, встановленого рішенням суду від 23.12.1997 та ухвалою суду від 15.07.2020 про виправлення описки у справі № 2-1025/97; демонтувати самовільно встановлену дитячу гойдалку та цегляний мангал; припинити використовувати частину земельної ділянки за будинком як город і повернути земельну ділянку в попередній стан; відновити металеву огорожу (металеву сітку в якості огорожі) між частинами земельних ділянок, які за рішенням суду виділені в користування ОСОБА_1 та в користування ОСОБА_3 ; надати ОСОБА_1 ключі від воріт, які обмежують доступ з АДРЕСА_1 на ділянку спільного користування та забезпечити ОСОБА_1 безперешкодний доступ на зазначену земельну ділянку; забезпечити влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію частини суміжної земельної ділянки ОСОБА_1 ; знести об`єкт самочинного будівництва, літню кухню, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та привести до попереднього стану земельну ділянку, на якій здійснювалось самочинне будівництво. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що  ОСОБА_1 є власником 7/12 частин житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджуються копією договору дарування від 03.10.2002 та копією реєстраційного посвідчення від 06.11.2002. Власником іншої частини будинку - 5/12 часток є відповідачка ОСОБА_3 . Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0381 га. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.1997 визначено порядок користування земельною ділянкою між співласниками зазначеного житлового будинку ОСОБА_7 та ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_7 право власності на 7/12 частин будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину перейшло до ОСОБА_8 , який 03.10.2002 подарував ОСОБА_1 7/12 частин житлового будину АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель і споруд. ОСОБА_3 чинить ОСОБА_1 перешкоди  у користуванні земельною ділянкою, що розташована на АДРЕСА_1 . Перешкоди в користуванні земельною ділянкою полягають в такому: зі сторони вулиці Вільхової ОСОБА_3 самовільно встановила огорожу, внаслідок чого ОСОБА_1 не має доступу до частини своєї земельної ділянки площею 0,0007 га, що розташована між АДРЕСА_1 та будинком; позаду будинку на земельній ділянці, яка виділена в користування ОСОБА_1 ОСОБА_3 самовільно встановила дитячу гойдалку та збудувала цегляний мангал; знесено огорожу, між частинами земельних ділянок, які за рішенням суду виділені в користування ОСОБА_1 та в користування ОСОБА_3 ; позаду будинку на земельній ділянці, яка виділена в користування ОСОБА_1 відповідач облаштувала город, для вирощування сільськогосподарських культур; ??? ОСОБА_3 встановила ворота, які обмежують доступ з АДРЕСА_1 на ділянку спільного користування, внаслідок чого в ОСОБА_1 відсутня можливість вільного доступу до ділянки спільного користування площею 0,0049 га, яка виділена за рішенням Залізничного районного суду від 23.12.1997 в спільне користування зі сторони АДРЕСА_1 ; ??? ОСОБА_3 самовільно, без жодних дозвільних документів здійснила прибудову до приміщення 2-1 (літня кухня) з східної і південної сторони приміщення, що простежується в плані порядку користування земельною ділянкою. У зв?язку з такими діями конструкції будівлі (стіна з східного і південного боку) розташованими на межі з частиною ділянки ОСОБА_3 . Згідно з п. 3.25 державних будівельних норм (далі - ДБН) 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" вказує, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1.0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Всупереч зазначеного пункту ДБН ОСОБА_3 здійснено перебудову приміщення 2-1 таким чином, що зовнішня стіна будівлі розташована безпосередньо на межі земельної ділянки, виділеної в користування ОСОБА_1 . Відповідач створила такі умови, які завдають найбільше незручностей, на прохання і вимоги усунути перешкоди не реагує. Наявність даних перешкод підтверджується приєднаними до позовної заяви фотографіями. На підтвердження таких перешкод ОСОБА_1 звернулась до ТЗОВ "ГЕО-ТЕХ" для проведення замірів та встановлення невідповідності меж земельної ділянки до фактичного землекористування були підтверджені в плані земельної ділянки, в плані розподілу земельної ділянки, в плані порядку користування земельною ділянкою. Дані плани були виготовлені ТзОВ "ГЕО-ТЕХ", які долучені до позовної заяви. У зв?язку з проведенням робіт пов?язаних з замірами та виготовленням планів земельної ділянки позивач оплатила вартість наданих послуг ІЗОВ "ГЕО-ТЕХ", у розмірі — 2500 грн. Співставивши фактичний стан земельної ділянки та план розподілу земельної ділянки згідно з рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.1997 ТзОВ "ГЕО-ТЕХ" наведено у виготовлених планах перешкоди та порушення меж щодо тих частин, що були виділені ОСОБА_1 в спільне та особисте користування. В плані відстежується, що: межа земельної ділянки не відповідає фактичному землекористуванню; встановлені площі не відповідають додатку до рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.1997 на АДРЕСА_1 (план розподілу); межа поділу проходить по стіні літньої кухні, яка піддалась перебудові з боку ОСОБА_3 ; встановлена металева огорожа довжиною 2.16 м, що перешкоджає в користуванні для ОСОБА_1 частиною її ж земельної ділянки (площа 7 м. кв.); в ОСОБА_1 відсутня можливість користуватись спільним заїздом, що проходить через ділянку спільного користування, площею 0,0049 га. Прибудова до літньої кухні (приміщення 2-1) з східної та південної сторони знаходиться на межі з частиною ділянки ОСОБА_1 10.02.2020 позивач письмово зверталася до відповідача з вимогою про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Однак ОСОБА_3 створені нею перешкоди не усунула, відповідь на звернення не надала. 29.01.2020 ОСОБА_1 зверталась до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради щодо створення ОСОБА_3 перешкод у користуванні земельною ділянкою. Листом від 02.09.2020 Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради надана відповідь від 24.02.2020 на звернення гр. ОСОБА_1 . Про те, що до повноважень Залізничної районної адміністрації не належить вирішення земельних спорів. 21.08.2020 адвокат Ікавий М.Р. в інтересах ОСОБА_1 звертався до головного управління Держгеокадастру у Львівській області із заявою про самовільне заняття частини земельної ділянки ОСОБА_3 та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Однак у відповіді на таку заяву було вказано, що реагування з приводу таких порушень поза межами повноважень управління, тому такий лист був переадресований до відділу самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові Департаменту містобудування Львівської міської ради, від якого відповіді не надходило. 20.11.2020 адвокат Ікавий М.Р. в інтересах ОСОБА_1 звертався до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" про надання технічної документації на будівлі, що розташовані у АДРЕСА_1 (житловий будинок та літня кухня). 30.11.2020 Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" надіслало відповідь з вкладеною копією технічної документації лише на житловий будинок, який знаходиться на АДРЕСА_1 . Відповідно до технічого паспорту на будинок АДРЕСА_1 будинок є одноповерховим. Однак, частина будинку, що належить ОСОБА_3 є перепланованою та має два поверхи, мансарду і прибудову. Дані обставини свідчать про те, що єдина будівля, на яку була виготовлена технічна документація -це житловий будинок. Жодної дозвільної документації на літню кухню не існує, а самі будівлі самочинно збудовані ОСОБА_3 не вводились в експлуатацію і не підлягають до використання. Однак відповідач будь-які звернення та пропозиції щодо мирного врегулювання спору ігнорує. Таким чином, літня кухня на АДРЕСА_1 підлягає знесенню. 
Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 03.03.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторін.
Відповідач ОСОБА_3 надала письмовий відзив на позовну заяву, в якому виклала заперечення проти позову, в яких зазначає, що позивачка, подаючи позов, посилається на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 15.07.2020, якою суд виправив описку в рішенні Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.1997 у цивільній справі № 2-1025/97 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , натомість позивач не вказує про те, що постановою Львівського апеляційного суду від 02.03.2021 дана ухвала скасована, а отже посилання на дану ухвалу не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог. Вважає, що позовні вимоги безпідставні, стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження позовних вимог, а позовні вимоги грунтуються на голослівних твердженнях. Ті докази, які надано суду, зокрема план користування земельною ділянкою, виготовлений ТзОВ «ГЕО-ТЕХ» у 2019 році, серед яких є наявні аркуші, які не підписані та не завірені належним чином, однак із відповідними коментарями, в яких ніби то зазначено про певні обставини просить не брати до уваги як докази, як і технічний план, виготовлений у 1998 році, в якому план будівлі не відповідає фактичному плану на момент пред`явлення позову. Вказує на те, що позивач, посилаючись на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.1997 у цивільній справі № 2-1025/97 не зазначає про низку обставин, які мали місце від моменту отримання такого рішення і до моменту, допоки позивач звернулася із даним позовом до суду, а саме: незважаючи на наявність рішення суду у цивільній справі № 2-1025/97, фактично спір не було вирішено між сторонами, так як, у вказаному рішенні було визначено як одній так і іншій стороні ті самі земельні ділянки у користування; у матеріалах наведеної справи наявний заповіт ОСОБА_7 на ім`я свого сина ОСОБА_11 , однак в кінці 1998 року вони дізналися, що після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично власником частини будинку став внук ОСОБА_7 - ОСОБА_8 . Так як новий власник проживав за іншою адресою та жодним чином не здійснював догляд за своєю частиною будівлі, то фактично обов?язок утримання був на ній, як і облаштування прилеглої території. Вона зверталась до відповідних органів для отримання дозволів та покращення як самої будівлі шляхом здійснення добудови так і узаконення прибудови літньої кухні. ???Після отримання нею дозволів, ОСОБА_8 в певний період звертався до суду із позовною заявою, як до неї так і до Залізничної райадміністрації про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та визнання незаконним розпорядження Залізничної райадміністрації, яким надано дозвіл на узаконення самочинного будівництва, літньої кухні та добудови будинку. В ході перемовин вони дійшли згоди, а тому ухвалою від 05.11.2002 у справі №2-1868/2002 провадження було закрито у зв?язку із відмовою від позову відповідно до вимог ч. 4 ст.227 ЦПК України (ред.18.07.1963 р.) ???Згідно зі ст. 228 ЦПК України (ред.18.07.1963 р.), в разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду по спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається. Внаслідок досягнутого компромісу ОСОБА_8 не мав претензій та погодився щодо облаштованого забору перегородки, хвіртки а також узгоджено користування земельною ділянкою, межа якої проходила по зовнішній лінії розмежування її та його частини будинку та не порушується і по даний час. А тому будь-які посилання позивачки на рішення суду у справі № 2-1025/97 є необґрунтованими та безпідставними, так як після зміни власника частини будинку та досягнення компромісу фактично спір був відсутній. На підтвердження своїх позовних вимог позивач надає матеріали, якими фактично спростовує свої позовні вимоги, а саме: у технічному паспорті, який виданий на будинок на АДРЕСА_1 , який позивач долучив до матеріалів справи та записи датовані 1998 роком, зазначено про те, що будується самовільно. Та наявний штамп від 28.09.1998 про розпорядження № 643 від 07.09.1998, а тому вимога щодо знесення самочинного будівництва є безпідставна та необґрунтована, так як по перше неналежним є позивач по такій вимозі, а по друге відповідно до наданого розпорядження у подальшому вона звернулась до відповідних органів та отримала дозвіл на експлуатацію відповідної прибудови як до будинку так і літньої кухні; також згідно з п. 3 договору дарування частини житлового будинку зазначені 7/12 частин будинку, що передаються в дар за цим договором, належать дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою Львівською державною нотаріальною конторою, 27.10.1998 за реєстровим №1-4069 та зареєстрованого у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 06.11.1998 в реєстровій книзі № 52 за реєстровим № 8956 та складається: з житлової кімнати житловою плошею, 14,2 кв м та позначена в плані цифрами «1-3», кухні площею 7,0 кв.м., що позначено в плані цифрами»1-1», комори площею 2,0 кв.м., що позначено в плані цифрами «1-2», коридору площею 3,0 кв.м., що позначені в плані цифрою «ІІ», веранди тамбуру площею 4,8 кв.м., що позначені в плані цифрою «І». Згідно з договором дарування ОСОБА_8 подарував ОСОБА_1 свою частину житлового будинку, яка зазначена у договорі від 03.10.2002, у якому жодним чином нічого не зазначено щодо земельної ділянки, а отже питання правонаступництва, щодо користування земельною ділянкою не передбачено даним договором. Таким чином, посилання позивача на рішення у справі №2-1025/97, де вона не перебувала стороною у справі вважає безпідставним та необґрунтованим. Твердження позивача про перешкоджання у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться на АДРЕСА_1 , які ніби то вона вчиняє ОСОБА_1 не відповідають дійсності. Відповідач визнає, що нею дійсно було встановлено гойдалку, цегляний мангал та огорожу, які були встановлено ще під час того, як власником був ОСОБА_8 . Зазначає, що вона не мала на меті перешкоджати позивачу в користуванні земельною ділянкою, так як встановила все це на тій частині, яка проходить по узгодженій межі та облаштовувала її для її комфортного проживання. Також зазначила, що позивачка фактично вже досить давно не появлялась у вказаній частині будинку, а на даний час там проживає її син. ????Щодо воріт перед будинком, які були встановлені нею та, згідно доводів позивача, перешкоджають в доступі до частини земельної ділянки, яка за рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.1997 була відведена для спільного користування, то нею дійсно були встановлені дані ворота, однак не для перешкоджання в користуванні позивачці, а в першу чергу задля безпеки, оскільки на земельній ділянці знаходиться безліч цінних речей, а також після проведення низки будівельних робіт та погодженням із попереднім власником. Окрім того зі сторони позивачів також встановлено розсувні ворота, через які вільним є вхід як в його частину будинку, так і вхід на територію навколо його частини будівлі. ???Стосовно твердження позивача про те, що єдина будівля на яку була виготовлена технічна документація - це житловий будинок, жодної дозвільної документації на літню кухню не існує, а самі будівлі самочинно збудовані ОСОБА_3 не вводились в експлуатацію і не підлягають до використання, то такі не відповідає дійсності. Нею було виготовлено всю необхідну технічну документацію та дотримано всіх законодавчих вимог, а саме в неї наявна копія проєкту на відповідність нормативним вимогам реконструкції з розширенням квартири АДРЕСА_2 від 18.10.2000, виданого комунальним підприємством «Архітектурно-будівельний нагляд»; копія висновку комісії ЖЕК-305 Залізничного району м. Львова від 03.11.2000; заява до завідувача відділу житлового господарства при Залізничній районній адміністрації м. Львова про дозвіл на переобладнання літньої кухні в житловий будинок від 23.10.2000. Просить в позові відмовити.
Представник позивача – адвокат Ікавий М.Р. подав письмову відповідь на відзив, в якій виклав свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення (арк. 140-146).
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 03.11.2021 постановлено витребувати у Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» інвентаризаційну справу на житловий будинок АДРЕСА_1 . 
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06.12.2022 зупинено провадження у справі № 462/521/21 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - Львівська міська рада, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі № 2-1025/97 за заявою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_5 про залучення правонаступника та про виправлення описки в рішенні Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.1997 року у цивільній справі №2-1025/97 за позовом ОСОБА_7 до  ОСОБА_3 та ОСОБА_10 про реальний поділ будинковолодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою, яка перебуває на розгляді Залізничного районного суду м. Львова.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 30.12.2024 поновлено провадження у цивільній справіза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - Львівська міська рада, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
В судовому засіданні позивач та її представник – адвокат Жук Р.С. підтримали вимоги позовної заяви у повному обсязі, покликаючись на мотиви, наведені у позовній заяві та відповіді на відзив. Адвокат Жук Р.С. додатково зазначив, що у позовній заяві дійсно наявне посилання на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 15.07.2020, якою суд виправив описку в рішенні Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.1997 у цивільній справі № 2-1025/97 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Однак, на момент подання позовної заяви дана ухвала не була скасована, а лише 02.03.2021 постановою Львівського апеляційного суду дана ухвала скасована. Разом з тим, 28.12.2022 постановлена ухвала Залізничного районного суду, яка набрала законної сили про заміну позивача ОСОБА_7 її правонаступником ОСОБА_1 у справі №2-1025/97 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 та ОСОБА_10 про реальний поділ будинковолодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою та про виправлення описки в рішенні Залізничного районного суду м. Львові від 23.12.1997 у даній цивільній справі №2-1025/97 змінивши в абзаці 10 резолютивної частини рішення із « ОСОБА_3 залишити в користуванні земельну ділянку загальною площею 118,6 кв.м з зовнішніми розмірами по периметру: 9,0 м; 2,1 м; 3,9 м; 1,0 м по будинку /3,8 м; 7,42 м; 2,8 м; 2,46 м; 2,4 м/ 5,5 м; 7,8; 9,3 м; 5,5 м; 2,5 м; 26,3 м» на « ОСОБА_3 залишити в користуванні земельну ділянку загальною площею 118,6 кв.м з зовнішніми розмірами по периметру 2,8 м; 2,2 м; 3,9 м; 1,0 м, по будинку /3,9 м, 7,42 м, 2,72 м, 2,46 м/ 5,5 м, 13,0 м і земельну ділянку з розмірами по периметру 0,5 м, 9,3 м, 5,5 м, 12,1 м, 6,0 м, 2,5 м». Відтак, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.1997 стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 , в тому числі і щодо визначення порядку користування земельною ділянкою. Просить позов задовольнити. 
В судовому засіданні відповідачка заперечила проти позову, покликаючись на заперечення проти позову, письмово викладені у відзиві.
В судовому засіданні представник відповідачки – адвокат Ощипок В.С. виступив з вступним словом, викладеним письмово, яке долучено до матеріалів справи. Навів доводи, аналогічні викладеним у відзиві. Просить в позові відмовити. 
Представник Львівської міської ради – Попович Я.Д. в судовому засіданні пояснив, що в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні документи про закріплення земельної ділянки за сторонами. Відсутні платіжні документи про сплату зборів за землю. Позивач, подаючи позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, жодним чином не надає належних доказів про яку саме ділянку йде мова, її межі та конфігурацію. Є акт обстеження земельної ділянки, де площа вказана орієнтовна. Сторони не є власниками земельної ділянки, а лише власник може пред`являти вимогу про усунення перешкод і доводити які права його порушені. Позивачкою не конкретизовані позовні вимоги. У випадку задоволення позовних вимог, виконання рішення може бути суттєво утруднене. Серед інших позовних вимог, позивач ставить питання про демонтаж літньої кухні, однак є рішення Залізничної районної адміністрації, яким узаконено цей об`єкт, перед тим позивач сплатила штрафні санкції за самочинне будівництво. Розпорядження райадміністрації не оскаржувалося, не скасоване. Як пояснила позивач, гойдалка і мангал, які встановлені відповідачкою не є стаціонарні, що і підтвердила відповідачка. Також позивач ставить питання про надання їй ключів від брами, однак в судовому засіданні встановлено, що позивач має доступ до земельної ділянки, якою користується. Рішення суду 1997 року мало б бути виконане і реалізоване, однак таке не реалізоване. Очевидно, що з 1997 року могли відбутися зміни у конфігурації, межах земельної ділянки, оскільки зведені нові споруди. У матеріалах справи відсутній висновок експерта і сторони не заявляли в суді такого клопотання. Позивач ставить вимогу про надання ключів від воріт для заїзду, однак судом встановлено, що заїзду як такого не існує, лише прохід. В ході судового розгляду з`ясовано, що позивач має доступ до земельної ділянки, ключі має, має свою хвіртку, заїзд. З матеріалів справи не вбачається, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні земельною ділянкою і таких доказів суду позивачкою не представлено. Вважає, що позов пред`явлений передчасно і задоволенню не підлягає. 
Представник Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради – Соломонко Ж.В. підтримала позицію представника Львівської міської ради. 
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали даної справи № 462/521/21, матеріали цивільної справи № 2-1025/97 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_10 про реальний поділ будинковолодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою, матеріали інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оцінивши зібрані у справі докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, суд приходить до такого висновку.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справа не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність – достатності.
Положеннями ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником 7/12 частин житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Дані відомості підтверджуються копією договору дарування від 03.10.2002 та копією реєстраційного посвідчення від 06.11.2002 року (арк. 9,10).
Власником іншої частини будинку - 5/12 часток є відповідач ОСОБА_3 , тобто відповідач. 
Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 23.12.1997 позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено, виділено ОСОБА_7 у володіння, користування та розпорядження 7/12 ідеальних частин будинковолодіння АДРЕСА_1 , а саме: приміщення: веранду-тамбур II площею 4.8. кв.м., коридор площею 3,0 кв.м., кухню I-I площею 7,0 кв.м.; комору 1-2 2,0 кв.м., житлову кімнату площею 7,0 кв.м.; комору 1-2 площею 2,0 кв.м., житлову кімнату площею 14.2 кв.м., а всього на загальну суму 5725 грн. 50 коп.; виділено у володіння, користування та розпорядження ОСОБА_3 5/12 ідеальних частин будинковолодіння АДРЕСА_1 , а саме, приміщення: кухню 2-1 площею 7,8 кв.м.; житлову кімнату 2-2 площею 14 кв.м., а всього на загальну суму 4191 грн 50 коп.; зобов`язано ОСОБА_7 закласти існуючий вхід у приміщення веранди-тамбуру (1); перенести сходи і обладнати окремий вхід шляхом пробивки дверного прорізу з протилежної сторони; закласти дверний проріз з коридору до житлової кімнати 2-1; зобов`язано ОСОБА_3 обладнати окремий вхід в свою частину будинку шляхом прибудови веранди-тамбуру; пробити дверний проріз до кімнати 2-1; стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_7 грошову компенсацію в сумі 59 грн. 40 коп. в користь ОСОБА_10 – 2 479 грн. 20 коп.; стягнуто з ОСОБА_7 недоплачене державне мито в сумі 186 грн. 27 коп.; стягнуто з ОСОБА_3 державне мито в сумі 209 грн. 57 коп. Встановлено порядок користування земельною ділянкою між співвласниками: ОСОБА_7 залишено в користуванні земельну ділянку загальною площею 154 кв.м. з зовнішніми розмірами по периметру: 9,0; 2,1; 3,9; 1,0; по будинку /3,8; 7,42; 2,8; 2,46; 2,4/ 5,6; 7,8; 9,3; 5,5; 2,5; 26,3 м. ОСОБА_3 залишено в користуванні земельну ділянку загальною площею 118,6 кв.м. з зовнішніми розмірами по периметру: 9,0; 2,1; 3,9; 1,0; по будинку /3,8; 7,42; 2,8; 2,46; 2,4/ 5,6; 7,8; 9,3; 5,5; 2,5; 26,3 м. У спільному користуванні співвласників залишено земельну ділянку площею 51,5 кв.м. по периметру 2,5; 20,45; 2,5; 20,45. Існуючий в`їзд на земельну ділянку будинковолодіння перенесено на земельну ділянку, яка виділена в спільне користування. Власнику 7/12 частин будинковолодіння обладнати окремий вхід на його земельній ділянці з метою максимальної ізоляції (арк. 45-50).
Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова 28.12.2022 постановлено замінити позивача ОСОБА_7 її правонаступником ОСОБА_1 у справі №2-1025/97 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 та ОСОБА_10 про реальний поділ будинковолодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою та виправити описку в рішенні Залізничного районного суду м. Львові від 23.12.1997 у цивільній справі №2-1025/97 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 та ОСОБА_10 про реальний поділ будинковолодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою, змінивши в абзаці 10 резолютивної частини рішення із « ОСОБА_3 залишити в користуванні земельну ділянку загальною площею 118,6 кв.м з зовнішніми розмірами по периметру: 9,0 м; 2,1 м; 3,9 м; 1,0 м по будинку /3,8 м; 7,42 м; 2,8 м; 2,46 м; 2,4 м/ 5,5 м; 7,8; 9,3 м; 5,5 м; 2,5 м; 26,3 м» на « ОСОБА_3 залишити в користуванні земельну ділянку загальною площею 118,6 кв.м з зовнішніми розмірами по периметру 2,8 м; 2,2 м; 3,9 м; 1,0 м, по будинку /3,9 м, 7,42 м, 2,72 м, 2,46 м/ 5,5 м, 13,0 м і земельну ділянку з розмірами по периметру 0,5 м, 9,3 м, 5,5 м, 12,1 м, 6,0 м, 2,5 м».
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22.06.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 28.12.2022 залишено без змін. 
Ухвалою Верховного Суду від 31.07.2023 відмовлено у відкритті касаційного провадження на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова 28.12.2022 та ухвалу Львівського апеляційного суду від 22.06.2023.
Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов?язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов?язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. 
Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов?язані не порушувати прав власників суміжних земльних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. 
Частинами першою та другою статті 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов?язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). 
Частина 1 ст. 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням волядіння. 
У відповідності до ч. 1 ст. 137 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
Згідно приписів ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Відповідно до статті 377 ЦК Укаїни до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такого порушення. 
Всупереч доводам відповідача, суд дійшов висновку, що у розумінні ч. 1 ст. 4 ЦПК УКраїни ОСОБА_1 є належним позивачем, оскільки має право на земельну ділянку, у користуванні якою їй здійснюються перешкоди.
Так, ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Такий перехід відбувається відповідно до законодавства незалежно від волі особи - попереднього власника земельної ділянки. Принцип спільної юридичної долі нерухомого майна та земельної ділянки має на меті дотримання законних прав та інтересів власника нерухомого майна, а також забезпечення можливості реалізації ним відповідних правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. При цьому перехід права на цю земельну ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи - попереднього власника земельної ділянки. Перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об?єкта нерухомості, то можливість реалізаці ним тамких же прав не може залежати від того, чи додержав попередній власник земельної ділянки порядку припинення прав на земельну ділянку, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення. Так, відповідно до цих статтей, до особи, яка набула право власності на жилий будинок споруду, переходить право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Виходячи з цього, логічним є наступне положення: у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. Отже, перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об?єкт нерухомості та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Такі правові висновки узгоджуються з позиціями, висловленими в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16). За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Цей висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України (у редакції, чинній у період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) врахував Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час прийняття постанови від 16 січня 2019 року у справі № 360/2285/14-ц та вирішення спору в частині визнання права власності на частину земельної ділянки за особою, яка набула право власності на частину розміщеного на ній житлового будинку. 
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Відтак, розміри земельних ділянок, визначених для сторін в резолютивній частині рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.1997 у справі 2-1025/97, з урахуванням ухвали Залізничного районного суду м. Львова 28.12.2022, яка набрала законної сили про заміну позивача ОСОБА_7 її правонаступником ОСОБА_1 у справі №2-1025/97 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 та ОСОБА_10 про реальний поділ будинковолодіння та встановлення порядку користування земельною ділянкою та виправлення описки в рішенні Залізничного районного суду м. Львові від 23.12.1997 у цивільній справі №2-1025/97 дозволяють встановити належність та їх виділ кожній із сторін спору, що відповідає про порціям будинку на АДРЕСА_1 .
Апеляційним судом встановлено, що на час набуття ОСОБА_1 права власності на 7/12 частин житлового будинку АДРЕСА_1 відбулося матеріально-правове правонаступництво.
Тому, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.1997 стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 , в тому числі і щодо визначення порядку користування земельною ділянкою.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 законно набула право власності на частину будинковолодіння, водночас відбувся перехід права на частину земельної ділянки на користь позивача пропорційно до його набутої частки у праві власності на будинковолодіння і рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.1997 безпосередньо стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 , в тому числі і щодо визначення порядку користування земельною ділянкою.
Позивач, звертаючись із вищевказаними позовними вимогами, покликається на те, що ОСОБА_3 чинить їй перешкоди  у користуванні земельною ділянкою, що розташована на АДРЕСА_1 . Перешкоди в користуванні земельною ділянкою полягають в такому: зі сторони вулиці Вільхової ОСОБА_3 самовільно встановила огорожу, внаслідок чого ОСОБА_1 не має доступу до частини своєї земельної ділянки площею 0,0007 га, що розташована між АДРЕСА_1 та будинком; позаду будинку на земельній ділянці, яка виділена в користування ОСОБА_1 ОСОБА_3 самовільно встановила дитячу гойдалку та збудувала цегляний мангал; знесено огорожу, між частинами земельних ділянок, які за рішенням суду виділені в користування ОСОБА_1 та в користування ОСОБА_3 ; позаду будинку на земельній ділянці, яка виділена в користування ОСОБА_1 відповідач облаштувала город, для вирощування сільськогосподарських культур; ??? ОСОБА_3 встановила ворота, які обмежують доступ з АДРЕСА_1 на ділянку спільного користування, внаслідок чого в ОСОБА_1 відсутня можливість вільного доступу до ділянки спільного користування площею 0,0049 га, яка виділена за рішенням Залізничного районного суду від 23.12.1997 в спільне користування зі сторони АДРЕСА_1 ; ??? ОСОБА_3 самовільно, без жодних дозвільних документів здійснила прибудову до приміщення 2-1 (літня кухня) зі східної і південної сторони приміщення, що простежується в плані порядку користування земельною ділянкою таким чином, що зовнішня стіна будівлі розташована безпосередньо на межі земельної ділянки, виділеної в користування ОСОБА_1 . 
Згідно зі ст. 152 3К України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов?язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. 
Наявність даних перешкод підтверджується долученими до позовної заяви фотографіями. 
Поруч з цим, на підтвердження таких перешкод ОСОБА_1 звернулась до ТЗОВ "ГЕО-ТЕХ" для проведення замірів та встановлення невідповідності меж земельної ділянки до фактичного землекористування, які були підтверджені в плані земельної ділянки, в плані розподілу земельної ділянки, в плані порядку користування земельною ділянкою, які долучені до матеріалів справи (арк. 11-20). 
Співставляючи фактичний стан земельної ділянки та план розподілу земельної ділянки згідно з рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.1997 ТзОВ «ГЕО-ТЕХ» вказує у виготовлених планах перешкоди та порушення меж щодо тих частин, що були виділені ОСОБА_1 в спільне та особисте користування. 
Зокрема, з плану вбачається, що межа земельної ділянки не відповідає фактичному землекористуванню; встановлені площі не відповідають додатку до рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23.12.1997 на АДРЕСА_1 (план розподілу); межа поділу проходить по стіні літньої кухні, яка піддалась перебудові з боку ОСОБА_3 ; встановлена металева огорожа довжиною 2.16 м, що перешкоджає в користуванні для ОСОБА_1 частиною її ж земельної ділянки (площа 7 м. кв.); в ОСОБА_1 відсутня можливість користуватись спільним заїздом, що проходить через ділянку спільного користування, площею 0,0049 га. Прибудова до літньої кухні (приміщення 2-1) з східної та південної сторони знаходиться на межі з частиною ділянки ОСОБА_1 .
В матеріалах справи міститься вимога адвоката Ікавого М.Р. в інтересах ОСОБА_1 від 10.02.2020 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою (арк. 22).
Також, позивач зверталася до відповідача з письмовим клопотанням про мирне врегулювання спору, однак на даний час звернення і клопотання ОСОБА_1 залишені поза увагою ОСОБА_12 .
В матеріалах справи міститься звернення ОСОБА_1 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради щодо створення ОСОБА_3 перешкод у користуванні земельною ділянкою від 29.01.2020 року (арк. 29, 30).
Листом від 02.09.2020 Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради адвокату Ікавом М. Р. була направлена відповідь від 24.02.2020 на звернення гр. ОСОБА_1 , в даній відповіді було зазначено, що до повноважень Залізничної районної адміністрації не відноситься вирішення земельних спорів (арк. 31-33).
21.08.2020 адвокат Ікавий Мар?ян Романович в інтересах ОСОБА_1 звертався до головного управління Держгеокадастру у Львівській області із заявою про самовільне заняття частини земельної ділянки гр. ОСОБА_3 та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 (арк. 34-36).
У відповіді на таку заяву було вказано, що реагування з приводу таких порушень поза межами повноважень управління, тому такий лист був перенаправлений до відділу самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові Департаменту містобудування Львівської міської ради (арк. 37, 38).
Також, 20.11.2020 адвокат Ікавий М.Р. в інтересах ОСОБА_1 звертався до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" про надання технічної документації на будівлі, що розташовані у АДРЕСА_1 (житловий будинок та літня кухня) (арк. 39).
30.11.2020 року Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" надіслало відповідь з вкладеною копією технічної документації лише на житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 (арк. 40).
Відповідно до технічого паспорту на будинок АДРЕСА_1 будинок є одноповерховим. Однак, частина будинку, що належить ОСОБА_3 є перепланованою та має два поверхи, мансарду і прибудову (арк.41-44).
Відповідач в судовому засіданні визнала, що нею проведено облаштування забору перегородки, хвіртки, було встановлено гойдалку, цегляний мангал, огорожу, які були встановлені ще під час того, як власником був ОСОБА_8 та ворота перед будинком.
Однак, відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні покликається на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 05.11.2002 у справі №2-1868/2002, якою провадження було закрито у зв?язку із відмовою від позову відповідно до вимог ч. 4 ст.227 ЦПК України (ред.18.07.1963 р.) ???Згідно зі ст. 228 ЦПК України (ред.18.07.1963 р.), в разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду по спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається. Відтак, заявляє, що внаслідок досягнутого компромісу ОСОБА_8 не мав претензій та погодився щодо облаштованого забору перегородки, хвіртки а також узгоджено користування земельною ділянкою, межа якої проходила по зовнішній лінії розмежування її та його частини будинку та не порушується і по даний час.
Суд не бере до уваги ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 05.11.2002 у справі №2-1868/2002, якою провадження було закрито, на яку покликається відповідачка, на підтвердження своїх заперечень проти позовної заяви, оскільки в зазначених справах різні сторони, та різні об`єкти спірних правовідносин, тому відповідач хибно ототожнює спір в межах закритої справи №2-1868/2002 та спір, який є в межах справи № 2-1025/97.
Щодо досягнутих компромісів з ОСОБА_8 , як попереднім власником частини будинковолодіння, то на які покликається відповідач, то нею не доведено належними засобами доказування про наявність таких. Натомість, інформація про наявність ухвали суду в 2002 році, вказує на наявність спору з попереднім власником частини будинковолодіння в частині перешкод у кристуванні майном.
З урахуванням наведеного, судом встановлено факт порушення відповідачкою ОСОБА_3 права ОСОБА_1 на користування земельною ділянкою, а тому позовні вимоги в частині перенесення встановленої огорожу зі сторони ОСОБА_6 , яка обмежує доступ частини земельної ділянки, яка розташована між АДРЕСА_1 та будинком, відповідно до плану, встановленого рішенням суду від 23.12.1997 та ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28.12.2022 про виправлення описки у справі № 2-1025/97; демонтажу самовільно встановленої дитячої гойдалки та цегляного мангалу; припинення використовувати частини земельної ділянки за будинком як город і повернення земельної ділянки в попередній стан; відновлення металевої огорожі (металевої сітки в якості огорожі) між частинами земельних ділянок, які за рішенням суду виділені в користування ОСОБА_1 та в користування ОСОБА_3 ; надання ОСОБА_1 ключів від воріт, які обмежують доступ з АДРЕСА_1 на ділянку спільного користування та забезпечення ОСОБА_1 безперешкодного доступу на зазначену земельну ділянку; забезпечення влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію частини суміжної земельної ділянки ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Щодо вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва, літньої кухні, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та приведення до попереднього стану земельної ділянки, на якій здійснювалось самочинне будівництво, то така до задоволення не підлягає з огляду на таке. 
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
За змістом ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Крім того, відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.
Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.
Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до ст. 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року в справі № 6-1721цс16, підстав для відступу від якого не встановлено.
Законність знесення самочинного будівництва має бути оцінена на предмет пропорційності такого втручання.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У постанові Верховного Суду від 27.11.2024 року у справі № 947/38994/20 (провадження № 61-5435св24) вказано, що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування та інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 та ст. 391 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 17.01.2022 року у справі № 442/4338/17 (провадження № 61-1460св21) викладено висновок про те, що за змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва особа (власник) може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою.
Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених ст. 391, 396 ЦК України, ст. 103 ЗК України. Позов може бути пред`явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов`язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення (див. постанову Верховного Суду від 15.05.2024 року у справі № 459/2076/21, провадження № 61-8047св23).
У постанові Верховного Суду від 18.06.2024 року у справі № 204/8412/23 (провадження № 61-3803св24) зазначено, що з урахуванням змісту ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в поєднанні з приписами ст. 16, 386, 391 ЦК України позивачами за вимогами про знесення самочинного будівництва можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування, а також інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.
За загальним правилом у справах про знесення самочинного будівництва позивач зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника (співвласника) чи користувача земельної ділянки таким самочинним будівництвом. Лише у випадку доведеності порушення самочинним будівництвом прав позивача, знесення самочинного будівництва можливо оцінювати на предмет можливості його застосування як крайнього заходу впливу на забудовника (постанова Верховного Суду від 27.11.2024 року у справі № 947/38994/20, провадження № 61-5435св24).
Відповідно до розпорядження № 643 від 07.09.1998 ОСОБА_3 , співвласниці буд. АДРЕСА_1 самовільно збудовану літню кухню «Б» розміром 6,05Х4,55 дозволено експлуатувати.
Так, позивач, заявляючи позовну вимогу, про знесення об`єкта самочинного будівництва, літньої кухні, зазначила, що розміри такої значно більші, ніж їй було дозволено експлуатувати, при цьому жодна із сторін не заявляла під час розгляду справи клопотання про призначення експертизи, що давало б змогу визначити, наскільки збільшилася площа літньої кухні, з часу видачі розпорядження від 07.09.1998 про дозвіл на експлуатацію літньої кухні «Б» розміром 6,05Х4,55 чи має місце істотне відхилення від проєкту та технічну можливість демонтажу літньої кухні, у якій частині, із зазначенням, які саме приміщення можливо демонтувати, щоб усунути порушення та не порушити при цьому прав відповідача і на якій частині земельної ділянки здійснювалося самочинне будівництво. 
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).
У зв`язку із наведеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
У ст. 265 ЦПК України закріплено, що у рішенні суду зазначаються розподіл судових витрат.
Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України.
Так, згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
З урахуванням того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, то керуючись ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати в частині сплати судового збору 908,80 грн. та 2500 грн. вартість послуг ТзОВ «ГЕО-ТЕХ».
Керуючись ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України,

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - Львівська міська рада, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задовольнити частково.
Зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в такий спосіб:
перенести встановлену огорожу зі сторони ОСОБА_6 , яка обмежує доступ частини земельної ділянки, яка розташована між АДРЕСА_1 та будинком, відповідно до плану, встановленого рішенням суду від 23.12.1997 та ухвалою суду від 28.12.2022 про виправлення описки у справі № 2-1025/97; 
демонтувати самовільно встановлену дитячу гойдалку та цегляний мангал; 
припинити використовувати частину земельної ділянки за будинком як город і повернути земельну ділянку в попередній стан; 
відновити металеву огорожу (металеву сітку в якості огорожі) між частинами земельних ділянок, які за рішенням суду виділені в користування ОСОБА_1 та в користування ОСОБА_3 ; 
надати ОСОБА_1 ключі від воріт, які обмежують доступ з АДРЕСА_1 на ділянку спільного користування та забезпечити ОСОБА_1 безперешкодний доступ на зазначену земельну ділянку; 
забезпечити влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію частини суміжної земельної ділянки ОСОБА_1 .

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати на суму 3408,80 (три тисячі чотириста вісім гривень) 80 коп.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження

або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи: 

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Третя особа: Львівська міська рада, ЄДРПОУ: 04055896, місцезнаходження за адресою: 79008, м. Львів, пл. Ринок, 1. 

Третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, ЄДРПОУ: 04056084, місцезнаходження за адресою: м. Львів, вул. Виговського, 34. 

Повний текст рішення складено 21.04.2026.

Суддя: (підпис)        Б.М. Гедз
З оригіналом згідно.
Оригінал рішення у справі № 462/521/21.
Суддя:          Б.М.Гедз