Справа № 560/9320/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

10 березня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), у якому просить: визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, викладену у листі від 11.04.2025, у задоволенні його рапорту від 02.04.2025 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 02.04.2025 звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII.
Ухвалою від 04.06.2025 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно із заявами по суті справи, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з огляду на таке.
Вказує, що з 31.03.2025 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Зазначає, що 02.04.2025 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом, у якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII.
Стверджує, що листом Військової частини НОМЕР_1 № 2377 від 11.04.2025 йому протиправно відмовлено у звільненні з військової служби, що зумовило звернення позивача до суду із цим позовом.
Відповідно до відзиву на позов, відповідач просить відмовити в повному обсязі у задоволенні адміністративного позову.
Вважає позов безпідставним та необґрунтованим.
Зазначає, що у спірних правовідносинах діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Окрім того, у відзиві на позов відповідачем заявлене клопотання про розгляд справи за участю (викликом) представника військової частини НОМЕР_1 .
Вирішуючи зазначене клопотання, суд вказує на таке.
Відповідно до частини першої статті 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Частинами першою, третьою статті 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно із частинами 5, 6 статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Отже, суд вказує на те, що законом прямо передбачено можливість суду залишити розгляд справи у письмовому провадженні та відмовити у виклику сторін, якщо справа належить до незначної складності, а для з`ясування обставин достатньо письмових доказів, наявних у матеріалах справи.
При цьому, суд виходить з того, що: письмове провадження як форма розгляду не суперечить праву на справедливий суд, якщо сторони мають реальну можливість подати письмові докази та аргументи, а спір стосується переважно питань права, а не факту; питання про необхідність усного розгляду вирішується з урахуванням складності справи, характеру доказів та наявності фактичного спору.
Також суд вказує на те, що публічність та усність розгляду є важливими елементами права на справедливий суд, однак не є абсолютними; практика ЄСПЛ допускає розгляд справ без усного слухання, якщо спір стосується виключно правових питань або справа не є фактично складною, а сторони могли подати свої доводи письмово.
Повертаючись до обставин справи № 560/9320/25, суд зазначає таке.
Предметом спору у даній справі є: правомірність/протиправність відмови Військової частини НОМЕР_1 , викладеної у листі від 11.04.2025, у задоволенні рапорту позивача від 02.04.2025 про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; наявність/відсутність станом на дату прийняття цього рішення (11.04.2025) передбачених законом підстав для звільнення позивача з військової служби.
Водночас, суд виходить з того, що у матеріалах справи наявні письмові докази, на підставі яких можливо встановити фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення публічно-правового спору між сторонами. 
Також спір між сторонами зводиться переважно до правового тлумачення норм законодавства України, які регламентують звільнення військовослужбовців з військової служби, а також до оцінки правомірності дій відповідача з огляду на вже наявні у матеріалах справи письмові докази.
При цьому, жодна зі сторін не порушувала питання про необхідність: допиту свідків; призначення експертизи; витребування додаткових доказів, які потребували б безпосереднього усного дослідження в судовому засіданні.
Окрім того, суд вказує, що розгляд справи у письмовому провадженні не позбавляє сторони права бути почутими, оскільки вони можуть подавати письмові пояснення, заперечення, клопотання.
Додатково суд бере до уваги дію в Україні правового режиму воєнного стану, що, серед іншого, обумовлює доцільність мінімізації необхідності особистої присутності учасників у судовому засіданні, коли такої присутності не вимагає предмет доказування та коли права сторін можуть бути повноцінно реалізовані в письмовій формі.
Суд також зазначає, що у поданому клопотанні відповідач загально просить розглядати справу за його участю (з викликом представника), однак: не обґрунтовує, які саме обставини неможливо з`ясувати в письмовому провадженні; не вказує на необхідність дослідження будь-яких усних доказів (пояснень свідків тощо); не доводить, що справа є настільки складною, що потребує зміни визначеного судом порядку її розгляду.
За таких обставин наявні підстави, передбачені пунктом 2 частини шостої статті 262 КАС України, для відмови у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Позивач - ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України. 
Позивач має трьох дітей віком до 18 років, а саме: сина ОСОБА_2 , 2012 року народження; доньку ОСОБА_3 , 2018 року народження; сина ОСОБА_4 , 2023 року народження.
Шлюби між позивачем та матерями дітей розірвані відповідними рішеннями суду (щодо перших двох дітей). 
На час подання рапорту позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з матір`ю молодшої дитини ОСОБА_5 .
Місце проживання та порядок утримання дітей визначені: нотаріально посвідченим договором від 27.02.2015 щодо сина ОСОБА_6 ; нотаріально посвідченим договором від 08.05.2020 щодо доньки ОСОБА_7 ; молодший син ОСОБА_8 проживає разом із позивачем та його дружиною в одній сім`ї, аліменти на нього судом не присуджувались.
Державна виконавча служба довідкою від 31.03.2025 №33294/25.17-42 підтвердила відсутність заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 на користь матері доньки ОСОБА_7 за виконавчим листом щодо стягнення аліментів на її утримання.
Іншою довідкою того ж органу від 31.03.2025 №33312 підтверджено відсутність відкритих виконавчих проваджень та заборгованості зі сплати аліментів стосовно іншої особи (матері сина ОСОБА_6 ).
02.04.2025 ОСОБА_1 подав до командира Військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.
До рапорту позивач додав перелік документів, зокрема копії свідоцтв про народження дітей, судові рішення про розірвання шлюбів, нотаріальні договори між батьками щодо утримання та виховання дітей, довідки органів державної виконавчої служби щодо аліментів, свідоцтво про шлюб з матір`ю молодшої дитини.
Листом № 2377 від 11.04.2025 Військова частина НОМЕР_1 відмовила у задоволенні рапорту, мотивуючи це тим, що: наданий договір між батьками щодо доньки ОСОБА_7 не відповідає вимогам додатка 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009 №170 (не визначено участь батька у її вихованні в обсязі, який вважає необхідним відповідач); позивач не надав повного переліку документів, зокрема довідок ДВС щодо відсутності заборгованості зі сплати аліментів на всіх трьох дітей, а надана довідка стосується іншої особи.
Не погодившись із такою відмовою, позивач звернувся до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
У силу статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України, передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
У подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин).
За частиною першою статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частинами першою, п`ятою статті 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Так, підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). 
Згідно із абз. 5 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану - перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. 
Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі, визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).
Так, підпунктом 2) пункту 225 вказаного Положення встановлено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них; у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них; у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно за всіма підставами - командувачами видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командиром військової частини НОМЕР_2 , начальником Генерального штабу Збройних Сил України, керівником служби персоналу Міністерства оборони України, начальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського; у військових званнях до бригадного генерала (коммодора) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Головнокомандувачем Збройних Сил України; у військових званнях до генерал-лейтенанта (віце-адмірала) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Міністром оборони України; у військових званнях генерала (адмірала) та прирівняному до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військовому званні - Президентом України.
Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі – Інструкція №170 у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин). 
Додатком 19 до Інструкції №170 визначено перелік документів, які подаються військовослужбовцем для звільнення за сімейними обставинами. 
У разі перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (під час дії воєнного стану), цей перелік передбачав, зокрема: копія свідоцтва про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства (материнства) особи; один з документів: копія свідоцтва про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) або копія рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з одним з батьків, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти, та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дітей на утриманні військовослужбовця відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину; довідка про наявність (відсутність) заборгованості зі сплати аліментів, видану органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законодавством.
Отже, суд вказує на те, що цей перелік деталізує, які саме документи підтверджують існування сімейних обставин військовослужбовця, але не може змінювати чи звужувати саму підставу звільнення з військової служби, встановлену Законом №2232-XII.
У сталій практиці Верховного Суду підкреслюється, що «перебування на утриманні» означає фактичне забезпечення особою (у даному випадку військовослужбовцем) матеріальних потреб дитини, незалежно від форми такого забезпечення – спільне проживання, сплата аліментів, інші способи матеріального забезпечення.
Так, у постанові від 14.12.2023 у справі №160/11228/23 Верховний Суд аналізував питання перебування на утриманні військовослужбовця дітей у контексті звільнення з військової служби та дійшов висновку, що сам по собі факт шлюбу з особою, яка має дітей, не створює обов`язку їх утримання; натомість про перебування на утриманні можуть свідчити рішення суду про стягнення аліментів, договір про сплату аліментів, інші документи, що підтверджують реальне матеріальне забезпечення дитини.
Отже, суд зазначає, що в аналогічних правовідносинах ключовим є фактичний характер утримання, а документи, перелічені у додатках до підзаконних актів, служать засобом його підтвердження.
Надаючи оцінку мотивів відмови відповідача у звільненні позивача з військової служби, викладених в листі № 2377 від 11.04.2025, суд вказує на таке. 
Як зазначалося вище, відмова Військової частини НОМЕР_1 від 11.04.2025 була мотивована двома основними аргументами: невідповідність договору між батьками щодо доньки ОСОБА_7 вимогам додатка 19 (відсутність належного врегулювання участі батька у вихованні); неподання повного переліку документів, зокрема довідок ДВС щодо відсутності заборгованості зі сплати аліментів на всіх трьох дітей.
Оцінюючі кожен з цих мотивів, суд зазначає про таке. 
Із приводу нотаріального договору від 08.05.2020 щодо доньки позивача – ОСОБА_7 . 
Із тексту договору від 08.05.2020 (копія якого наявна у матеріалах справи) убачається, що сторони (батько та мати дитини): визначили місце проживання доньки ОСОБА_7 з матір`ю; встановили, що дитина перебуває на повному та самостійному утриманні батька ОСОБА_1 ; поклали на батька обов`язок самостійно та повністю матеріально забезпечувати дитину, забезпечувати їй належні умови проживання, дозвілля, розвитку, навчання тощо.
Отже, вказаний договір: одночасно визначає місце проживання дитини; встановлює, що батько здійснює повне матеріальне утримання дитини; закріплює обов`язок батька забезпечувати належні умови її розвитку, що є формою участі у вихованні (відповідно до статей 150, 151 Сімейного кодексу України).
Водночас, суд виходить із того, що вимоги додатка 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не містять жорсткого шаблону формулювання участі у вихованні, а лише вимагають, щоб письмовий договір визначав участь другого з батьків у вихованні. 
З огляду на правову природу «виховання» як сукупності турботи про фізичний, духовний і моральний розвиток дитини, передбачення в договорі обов`язку батька забезпечувати дитині умови життя, розвитку та навчання об`єктивно свідчить про узгоджену модель його участі у вихованні.
Отже, висновок відповідача про те, що спірний договір не врегульовує участі батька у вихованні дитини, є надмірно формалістичним та не узгоджується зі змістом самого договору, а також із метою вимог додатка 19 – підтвердити, що батько реально бере участь у забезпеченні потреб дитини.
Щодо довідок органів ДВС. 
Із матеріалів справи вбачається, що: довідкою другого відділу державної виконавчої служби у м. Хмельницькому від 31.03.2025 №33294/25.17-42 підтверджено, що за виконавчим листом про стягнення з ОСОБА_1 на користь матері доньки ОСОБА_7 аліментів заборгованість станом на 31.03.2025 відсутня; довідкою цього ж органу від 31.03.2025 №33312 підтверджено відсутність відкритих виконавчих проваджень та заборгованості за аліментними платежами щодо іншої особи (матері сина ОСОБА_6 ); щодо молодшого сина ОСОБА_5 виконавчі провадження про стягнення аліментів взагалі не відкривалися, оскільки дитина проживає у зареєстрованому шлюбі з обома батьками, а тому правовідносини зі сплати аліментів між ними не виникали.
Суд зазначає про те, що додаток 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України вимагає довідку ДВС про наявність чи відсутність заборгованості зі сплати аліментів. 
Метою цієї норми є підтвердження того, що військовослужбовець, який посилається на перебування дітей на його утриманні, належно виконує свої аліментні обов`язки і не має значної заборгованості, яка є виключенням із підстави звільнення.
З огляду на викладене вище суд вказує на те, що: щодо доньки ОСОБА_7 позивач подав довідку ДВС, яка прямо підтверджує відсутність заборгованості зі сплати аліментів; щодо сина ОСОБА_5 немає і не може бути довідки про «відсутність заборгованості зі сплати аліментів», оскільки відсутні самі правовідносини зі сплати аліментів між батьками; ця обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб та спільним проживанням дитини з обома батьками; щодо сина ОСОБА_6 утримання здійснюється позивачем без стягнення аліментів через виконавчу службу (відповідний договір та нотаріальна заява матері підтверджують, що позивач фактично забезпечує утримання сина).
Отже, вимога відповідача надати довідку ДВС про відсутність заборгованості на кожну дитину безвідносно до того, чи існують взагалі аліментні правовідносини, є такою, що виходить за межі як букви, так і мети відповідної норми додатка 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. 
Суд зазначає, що підзаконний акт не може створювати для військовослужбовця обов`язку подати документ, який за своєю природою не може існувати (довідку про відсутність заборгованості за аліментами там, де аліменти ніколи не призначались).
З огляду на це суд доходить висновку, що позивач надав належні документи для підтвердження факту відсутності заборгованості зі сплати аліментів у розумінні Закону №2232-XII та додатка 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
З урахуванням викладеного суд виходить із таких міркувань. 
У позивача станом на 11.04.2025 було троє дітей віком до 18 років. 
Щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 – існують нотаріально посвідчені договори між батьками про місце проживання дітей, їх утримання та участь батьків у вихованні, а також нотаріальна заява матері сина ОСОБА_6 щодо повного утримання дитини батьком.
Щодо ОСОБА_7 – додатково наявне судове рішення (копія якого наявна у матеріалах справи) про стягнення аліментів з позивача та довідка ДВС про відсутність заборгованості.
Щодо ОСОБА_5 – він проживає з обома батьками у зареєстрованому шлюбі; утримання здійснюється безпосередньо батьками в межах спільного сімейного бюджету.
У сукупності це підтверджує, що усі троє дітей перебували на реальному матеріальному утриманні позивача, що відповідає розумінню «перебування на утриманні», сформованому у сталій практиці Верховного Суду.
Довідка ДВС №33294/25.17-42 засвідчує відсутність заборгованості зі сплати аліментів на доньку ОСОБА_9 станом на 31.03.2025. 
Щодо інших дітей аліментні правовідносини, які могли б породжувати виконавчі провадження та заборгованість, відсутні. 
Тому виключення із підстави звільнення, пов`язане із наявністю значної аліментної заборгованості, до позивача не застосовується.
Також суд вказує на те, що, направивши рапорт про звільнення з військової служби, позивач однозначно не висловив бажання продовжувати військову службу, що є додатковою умовою для звільнення за сімейними обставинами під час воєнного стану.
Отже, станом на дату прийняття оскаржуваної відмови (11.04.2025) усі передбачені підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої у поєднанні з положеннями абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 №2232-XII умови для звільнення позивача з військової служби було виконано.
Натомість доводи відповідача ґрунтуються: на формальному підході до змісту договору від 08.05.2020, без урахування його реальної суті; на помилковому розумінні вимог додатка 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України щодо довідок ДВС, коли орган вимагав документи про неіснуючі аліментні правовідносини.
Отже, оспорювана відмова Військової частини НОМЕР_1 не відповідає приписам Закону №2232-XII та зазначених вище підзаконних актів, а також принципам розумності й пропорційності, передбаченим статтею 2 КАС України.
Щодо належного способу захисту у спірних правовідносинах, то суд виходить із такого. 
Відповідно до змісту статті 245 КАС України, суд у разі задоволення адміністративного позову може, зокрема: визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень; зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення чи вчинити певні дії.
Пленум Вищого адміністративного суду України у постанові від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» роз`яснив, що суд може ухвалити рішення про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли орган при прийнятті рішення наділений правом адміністративного розсуду.
Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 у справі №804/1469/17 вказав, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача є належним способом захисту, якщо прийняття такого рішення не передбачає права органу діяти на власний розсуд, тобто коли за встановлених судом обставин існує єдиний правомірний варіант поведінки органу. 
Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 30.04.2020 у справі №812/1313/18. 
У даній справі: факт перебування на утриманні позивача трьох дітей віком до 18 років станом на 11.04.2025 є доведеним; факт відсутності заборгованості зі сплати аліментів у розмірі, що перевищує суму відповідних платежів за три місяці, яка б унеможливлювала звільнення, також підтверджено; інші обставини, які могли б перешкоджати звільненню (наприклад, встановлені законом обмеження для окремих категорій військовослужбовців), відповідачем не заявлені і матеріалами справи не підтверджені.
За таких умов суд виходить з того, що у командира Військової частини НОМЕР_1 не залишалося дискреційних повноважень у питанні: звільняти чи не звільняти позивача з військової служби. 
Закон №2232-XII прямо зобов`язує звільнити військовослужбовця, коли всі визначені ним умови виконані. 
Будь-який інший варіант рішення відповідача (крім звільнення) був би неправомірним.
Отже, суд доходить висновку, що у цій справі існує єдиний правомірний варіант поведінки відповідача – прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 із військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 та абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII.
У зв`язку з цим належним способом захисту прав позивача є: не лише визнання оспорюваної відмови відповідача протиправною; а й зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби на зазначеній підставі.
З урахуванням наведеного суд приходить до таких висновків. 
Відмова (рішення) Військової частини НОМЕР_1 , оформлена листом від 11.04.2025, є протиправною, оскільки прийнята при неправильному застосуванні норм Закону №2232-XII та Інструкції №170, а також ґрунтується на надмірно формальному й необґрунтованому підході до оцінки поданих позивачем документів.
На час прийняття відмови усі законні умови для звільнення позивача за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону у поєднанні з абзацем 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII були виконані.
За таких обставин відповідний суб`єкт владних повноважень був зобов`язаний прийняти рішення про звільнення позивача, а тому належним способом захисту є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Отже, позовні вимоги в цій справі підлягають задоволенню повністю.
Позивач сплатив судовий збір у розмірі 1211, 20 грн, а тому, ці витрати, згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, враховуючи задоволення позову, слід присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .
Крім того, представник позивача у позовній заяві заявив вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
Відповідач, згідно із відзивом на позов, вважає, що вимога про стягнення з військової частини НОМЕР_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 гривень, є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
Стосовно заявлених вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу суд зазначає таке.
Згідно з ч. 1-3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з ч. 5, 7 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналіз наведених правових норм свідчить, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації виключно стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Із матеріалів справи встановлено, що позивач подав підтверджуючі докази надання правової допомоги, зокрема: договір про надання професійної правничої допомоги № 61-2503-25, укладений 25.03.2025, ордер про надання правничої допомоги серія АМ № 1123434, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю на ім`я Томашевської Оксани Анатоліївни серія НОМЕР_3 від 20.02.2019, акт здачі-прийняття послуг з надання правничої допомоги від 30.06.2025, рахунок-фактура № 61-2503-25 від 30.06.2025. 
При визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що розгляд справи проводився за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 5 000, 00 гривень у суді першої інстанції є співмірними зі складністю цієї справи, наданими адвокатом обсягом послуг, а тому підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити повністю.
Визнати протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 11.04.2025 про відмову у задоволенні рапорту ОСОБА_1 від 02.04.2025 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 та абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 та абзацу 5 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 ) 	
Відповідач:	Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 ) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений