Номер провадження: 22-ц/813/749/26 
Справа № 511/1695/22
Головуючий у першій інстанції Теренчук Ж. В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Лозко Ю.П., Коновалової В.А.,
за участю секретаря Булацевської Я.В.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
представник позивача - ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
представник відповідача - ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 серпня 2024 року, ухвалене у складі судді Теренчук Ж.В., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу та поділ його,-
встановив:
Короткий зміст позовних вимог.
У серпні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру по АДРЕСА_1 , загальною площею 48,1 кв.м, в тому числі житловою 27,4 кв.м., яка була придбана ним та відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 16.05.2002 року державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори Патраманською Л.Ф. на ім"я ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири.
В позові зазначив, що 23.03.2002 року він уклав шлюб з ОСОБА_5 , 02.03.2022 року рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області шлюб розірвано.
За час шлюбу за спільні грошові кошти у спільну сумісну власність ними було придбано квартиру, загальною площею 48, 1 кв.м., в тому числі житловою 27,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оформлена на ім`я ОСОБА_3 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 16.05.2002 року.
Після розірвання шлюбу відповідач стала заперечувати його право на частину майна, набутого за час шлюбу, тому він звернувся до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу та поділ зазначеного майна, який просив суд задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу та поділ його - задоволено.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що оцінивши покази допитаних в суді свідків , пояснення сторін та письмові докази в їх сукупності та взаємозв`язку, не дивлячись на те, що продавець квартири та в тому числі сторони даної справи в суді стверджували, що дана квартира була придбана по ціні, більшій , чим зазначено у нотаріально посвідченому договорі і вказували суму 4200 доларів США, і 5000 доларів США , прийшов до висновку, що покази сторін, свідків щодо ціни придбання квартири спростовуються саме змістом нотаріально посвідченого договору від 16.05.2002 року, відповідно до якого квартира була придбана за 2412 грн.
Даний доказ превалює над показами свідків, нотаріальне його посвідчення значно підвищує доказовість обставин його укладення , нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце здійснення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону перевірені нотаріусом на час його укладення.
Ні сторони договору, ні свідки не змогли суду пояснити причини підписання договору на умовах, які не відповідали обставинам укладення договору , про що вони повідомляли в суді, жодна із сторін умови договору в установленому законом порядку не оспорювала.
Тому суд, вважає, що відповідачка не спростувала в суді належними та достовірними доказами той факт , що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак дану квартиру належить визнати спільною сумісною власністю подружжя і визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірної квартири.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач, ОСОБА_3 , звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 серпня 2024 року та хвалити нове рішення, де у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу та поділ його відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконне та необґрунтоване, та відповідно, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного та всебічного з`ясування всіх обставин у справі, що мають значення для справи, без проведення в судовому засіданні належного дослідження та оцінки доказів.
Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги та не надав правової оцінки тому, що позивач так і не надав доказів в обґрунтування свого позову, що дійсно за спільні сумісні кошти подружжя позивача та відповідача було придбано спірну квартиру.
Також суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що шлюб між позивачем та відповідачем було укладено 23.03.2002 року, а вже 16.05.2002 року, менше ніж через 2 (два) місяці батьками відповідача було придбано спірну квартиру з зареєстрованим правом власності виключно на відповідача, як на свою рідну доньку.
Саме в цей спірний період з 23.03.2002 року по 16.05.2002 року ані позивач, ані відповідач не мали офіційних джерел доходу, що підтверджено висновками суду першої інстанції та не заперечується жодною стороною.
В той же час судом першої інстанції не визнано спростування презумпції спільної сумісної власності, ґрунтуючись на показаннях допитаних в якості свідків батька відповідача та колишнього власника спірної квартири ОСОБА_6 , які зазначили що грошові кошти надавались продавцю батьком Відповідача, який мав таку фінансову спроможність, посилаючись на продаж іншого нерухомого майна.
Вказує, що судом першої інстанції не було вжито всіх можливих заходів щодо отримання доказів відповідно до характеру спірних правовідносин.
Позиція учасників справи.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити судове рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 серпня 2024 року - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Вказує, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Щодо явки сторін.
Сторони належним чином були повідомлені про час та місце судового розгляду. Представник апелянта з`явився та надав покази суду. 
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 23.03.2002 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уклав шлюб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області на підставі актового запису №18.(а.с.4)
02.03.2022 рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області шлюб розірвано - справа №541/300/22.
Від шлюбу у них народилися двоє дітей - син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . (а.с.46, 45)
16.05.2002 у на ім`я ОСОБА_3 було придбано квартиру, загальною площею 48, 1 кв.м., в тому числі житловою 27,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наявним в матеріалах справи договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 16.05.2002 року державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори Патраманською Л.М. Продавець будинку - ОСОБА_6 , продаж вчинено за 2124 грн. (а.с.5)
Зазначений договір у встановленому порядку зареєстрований в Роздільнянському бюро технічної інвентаризації 17.05.2002 року, про що на зворотній стороні договору виконано відповідний запис та надано суду технічний паспорт на вказане нерухоме майно, виготовлений станом на 2002 рік.(а.с.6)
Згідно довідки про реєстрацію у житловому приміщення №16/19 від 12.01.2023 року, виданої відділом "ЦНАП Роздільнянської міської ради" у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані - ОСОБА_1 з 13.06.2019 року , ОСОБА_3 з 30.08.2002 року, їх діти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . (а.с.42)
По обставинам укладення даного договору за клопотанням відповідачки в суді були допитаня в якості свідків ОСОБА_12 (а.с.109) та ОСОБА_6 .(а.с.108)
Будучи допитаний у суді за клопотанням представника відповідачки в якості свідка ОСОБА_13 (батько відповідачки) повідомив суду , що в період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та його доньки ОСОБА_3 він, будучи забезпеченою людиною, продав належний йому будинок в м.Первоймайськ Миколаївської області і вирішив купити квартиру доньці в м.Роздільна. В 2002 році він був присутній у нотаріуса Патраманської Л.М. при укладення договору і особисто передав власнику квартири 4200 доларів США. Таким чином це він купив доньці квартиру в якості подарунка. Цю квартиру для придбання вони вибрали самостійно, познайомилися з її власником ОСОБА_6 , в свою чергу позивач квартирою взагалі не цікавився, не займався підшуковуванням житла. Зять на той час не працював, донька займалася доглядом дитини. У нотаріуса ОСОБА_1 також не було, був він з донькою та дружиною. Квартиру в м.Первомайську Миколаївської області він продав за 3500 доларів США.
По обставинам укладення договору купівлі- продажу був в суді також допитаний свідок ОСОБА_6 , який суду показав, що в 2002 році він продавав належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Квартиру придбав ОСОБА_13 як він зрозумів для своєї доньки за 4200 доларів США. Гроші у нотаріуса йому передав особисто ОСОБА_13 . Квартиру оформили на його доньку. Квартиру оглядали ОСОБА_14 з чоловіком, але гроші передавав батько . Йому було відомо, що це гроші батька, він купляв квартиру для дітей . Гроші йому передали після підписання договору у нотаріуса. 
Таким чином, враховуючи вищевикладене та виходячи з аналізу зазначених норм права, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно задовольнити в повному обсязі.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку, що апелянтом не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин ( по обставинам справи 2002 рік), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).
Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.
Зокрема, за статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Щодо посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не звернув уваги та не надав правової оцінки тому, що позивач так і не надав доказів в обґрунтування свого позову, що дійсно за спільні сумісні кошти подружжя позивача та відповідача було придбано спірну квартиру, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19 квітня 1994 року у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").
Судом першої інстанції було встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.03.2002 року по 02.03.2022 року.
Сторони не заперечували , що саме в період їх перебування у зареєстрованому шлюбі на ім`я відповідачки ОСОБА_3 було придбано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, нотаріально посвідченим 16.05.2002 року.
З огляду на вищенаведені судом норми права та з виходячи з часу придбання спірного майна (до 01 січня 2004 року), порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими Сімейним Кодексом України.
У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18, і також у постанову Верховного Суду, від 22 січня 2020 року справа № 711/2302/18.
Відповідно, зважаючи на вищевикладене, колегія суддів не вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими в даній частині, адже, як вже зазначалось, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що судом першої інстанції не визнано спростування презумпції спільної сумісної власності, ґрунтуючись на показаннях допитаних в якості свідків батька відповідача, колегія суддів зазначає наступне. 
Суд вважає, що самі по собі пояснення батька відповідачки про передачу ним коштів від продажу власного нерухомого майна на придбання квартири не можуть бути підставою для визнання за відповідачкою ОСОБА_3 права особистої приватної власності на квартиру, що узгоджується з висновком ВС , висловленим у постанові ВС від 15 вересня 2021року у справі № 509/2654/17.
Даючи оцінку наданим відповідачкою доказів та визначаючи їх достовірність, правдивість та допустимість, суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19.
Так суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що на підставі доказів наявних в матеріалах справи, не дивлячись на те, що продавець квартири та в тому числі сторони даної справи в суді стверджували, що дана квартира була придбана по ціні, більшій , чим зазначено у нотаріально посвідченому договорі і вказували суму 4200 доларів США, і 5000 доларів США , прийшов до висновку, що покази сторін, свідків щодо ціни придбання квартири спростовуються саме змістом нотаріально посвідченого договору від 16.05.2002, відповідно до якого квартира була придбана за 2412 грн.
Даний доказ превалює над показами свідків, нотаріальне його посвідчення значно підвищує доказовість обставин його укладення , нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце здійснення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону перевірені нотаріусом на час його укладення.
Ні сторони договору, ні свідки не змогли суду пояснити причини підписання договору на умовах, які не відповідали обставинам укладення договору , про що вони повідомляли в суді, жодна із сторін умови договору в установленому законом порядку не оспорювала.
Колегія суддів акцентує увагу, що виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.
Тож, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована та з урахуванням наведених вище вимог щодо розподілу процесуальних функцій сторін, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про недоведеність позивачем матеріальної участі у придбанні вказаного нерухомого майна.
Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
З огляду на викладені відповідачем заперечення щодо спільності набутого у шлюбі майна та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, потрібно зробити висновок, що відповідач, повинна була довести відповідні обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.
Щодо посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не було вжито всіх можливих заходів щодо отримання доказів відповідно до характеру спірних правовідносин, колегія судів вважає не обґрунтованими зазначає наступне.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Ухвалюючи рішення по суті спору суд першої інстанції виходив з того, що квартира була придбана сторонами під час шлюбу, а тому відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин ( по обставинам справи 2002 рік), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що під час судового засідання представником відповідача було заявлена необхідність про витребування у нотаріуса копії договору від 16.05.2002 року. Судом першої інстанції для подачі стороною відповідача відповідного клопотання про витребування доказів було оголошено перерву, проте як вбачає з матеріалів справи відповідне клопотання саме про витребування даного договору подано не було (а.с. 130 зворотній бік)
Інші доводи не є суттєвими та не слугують підставою для скасування по суті вірного рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 серпня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         В.А. Коновалова

Ю.П.Лозко