Справа № 569/19658/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 лютого 2026 року   м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:
головуючої судді Балацької О.Р.,
з участю секретаря судового засідання Горжого М.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівне у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ :
І. Стислий зміст позицій сторін.
В Рівненський міський суд Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_1 звернулася представник АТ «ТАСКОМБАНК» Альховська І.Б. про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просить стягнути з відповідачки заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 8613968_RESTRUCT від 02.11.2020 у розмірі 71 025 грн. 04 коп. та суму сплаченого судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 коп. 
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 02.11.2020 між позивачем та відповідачкою укладено заяву-договір № 8613968_RESTRUCT про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого позивач надав грошові кошти у розмірі та на умовах, визначених договором, а відповідачка зобов`язалася своєчасно та в повному обсязі повертати кредит, сплачувати проценти та комісії згідно з установленим графіком платежів. Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи та випискою по рахунку, однак відповідачка належним чином умови договору не виконувала, у зв`язку з чим станом на 12.05.2025 утворилась заборгованість у загальному розмірі 71 025 грн 04 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту та комісією. У добровільному порядку заборгованість не погашена, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Представник відповідача у своїй заяві визнає позовні вимоги АТ «ТАСКОМБАНК» у частині стягнення 37 551 грн. 57 коп. заборгованості за тілом кредиту, водночас у решті вимог просить відмовити. Свою позицію мотивує тим, що умови кредитного договору щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту є нікчемними, оскільки в договорі не визначено конкретного переліку додаткових та супутніх послуг, за які встановлено таку комісію, що суперечить положенням законодавства про захист прав споживачів та про споживче кредитування; у зв`язку з цим нарахована банком комісія, на її думку, не підлягає стягненню.

ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
16 вересня 2025 року до Рівненського міського суду Рівненської області надійшли матеріали цивільної справи за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
На виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України 26 вересня 2025 року до Рівненського міського суду Рівненської області надійшла відповідь № 5688/10527 з ВОМІРМП УДМС України в Рівненській області щодо реєстрації місця проживання відповідача. Відповідач ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 29 вересня 2025 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. (а.с. 39-40)
Позивач в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Представник відповідача у своїй заяві частково визнає позовні вимоги, а саме в сумі 37 551 грн. 57 коп. (а.с. 53-68)
Інших заяв та клопотань до суду від учасників справи не надходило.
Відтак суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи.
За таких обставин у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в порядку визначеному ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд здійснює розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
З`ясувавши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов частково підлягає задоволенню з огляду на таке. 
ІІІ. Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, докази.
Суд встановив, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України. 
02 листопада 2020 року між Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 укладено заяву-договір № 8613968_RESTRUCT про надання споживчого кредиту. Відповідно до умов зазначеного договору банк зобов`язався надати відповідачці грошові кошти (споживчий кредит), а позичальник повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та інші платежі у порядку і строки, визначені договором та графіком платежів, що є його невід`ємною частиною.
Згідно з умовами договору кредит надано строком на 60 місяців з 02.11.2020 по 02.11.2025, процентна ставка за користування кредитом становила 0,001 % річних, а також встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту у розмірі 2,90 %. Кредитні кошти у сумі 52 450 грн. 12 коп. були надані відповідачці шляхом спрямування їх на погашення її попередньої заборгованості за кредитними договорами, що підтверджується матеріалами справи та випискою по рахунку. (а.с. 14-16)
Матеріалами справи підтверджується, що позивач виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі, водночас відповідачка зобов`язання щодо своєчасного та повного повернення кредиту, сплати процентів і комісій належним чином не виконувала, у зв`язку з чим допустила прострочення платежів.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 12 травня 2025 року загальна сума заборгованості за договором № 8613968_RESTRUCT становить 71 025 грн 04 коп., з яких: 41 650 грн 84 коп. – заборгованість за тілом кредиту (у тому числі прострочена), 0 грн – заборгованість за процентами, 29 374 грн. 20 коп. – заборгованість за комісією (у тому числі простроченою). 
Судом також встановлено, що позивач здійснював заходи досудового врегулювання спору, зокрема повідомляв відповідачку про наявність простроченої заборгованості та необхідність її погашення, однак заборгованість у добровільному порядку погашена не була, що підтверджується повідомленням-вимогою. (а.с. 20)

ІV. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення.
Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що передбачено пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України.
Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно з яким сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», договір був укладений у письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як стверджується з матеріалів справи, відповідачкою було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 8613968_RESTRUCT від 02.11.2020 за умовами якого відповідачка отримала кошти шляхом спрямування їх на погашення попередньої заборгованості.
З врахуванням викладеного, матеріалами справи стверджується, що між сторонами укладено кредитний договір, відповідачка ознайомилася і погодилася з умовами договору, а подані позивачем документи є допустимими письмовими доказами відповідно.
При цьому, суд зазначає, що враховуючи умови надання кредитних коштів, саме боржник має доступ до своїх рахунків, і він мав можливість представити суду виписку з своїх рахунків на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору, однак доказів на спростування заявлених позовних вимог в частині укладення договору та отримання кредитних коштів, суду не надав.
Отже, з урахуванням умов кредитного договору заборгованість за Договором № 8613968_RESTRUCT від 02.11.2020 становить 71 025 грн. 04 коп., яка складається з заборгованості по тілу кредиту у розмірі 41 650 грн. 84 коп., заборгованості по комісії у розмірі 29 374 грн. 20 коп.
За змістом ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», «так і строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. 530 ЦК України).
Статтею 525 ЦК України заборонено односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Положеннями статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Оцінивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що факт отримання відповідачкою кредитних коштів та наявність непогашеної заборгованості за тілом кредиту є доведеними та підтверджуються належними і допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачка частково визнала позовні вимоги, а саме в частині стягнення заборгованості у розмірі 37 551 грн. 57 коп. Водночас із наданого позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що станом на 12 травня 2025 року заборгованість за тілом кредиту становить 41 650 грн. 84 коп., що підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Доказів повного або часткового погашення зазначеної суми відповідачкою суду не надано.
Враховуючи встановлений факт укладення між сторонами кредитного договору, отримання відповідачкою кредитних коштів та невиконання нею зобов`язань щодо їх своєчасного повернення, суд визнає доведеною наявність заборгованості за тілом кредиту в сумі 41 650 грн. 84 коп., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Разом із тим, вирішуючи питання щодо правомірності нарахування та стягнення заборгованості за комісією за обслуговування кредиту у розмірі 29 374 грн. 20 коп., суд вважає за необхідне надати оцінку умовам кредитного договору в цій частині, їх відповідності вимогам законодавства про захист прав споживачів та про споживче кредитування, а також з`ясувати правову природу такої комісії та підстави її нарахування.
Згідно з абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері, у зв`язку з чим, у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Правилами ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).
Положення кредитного договору від 02.11.2020 про сплату позичальником на користь банку комісійної винагороди за надання кредиту та обслуговування кредитної заборгованості суперечать положенням ч. 1, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» і є нікчемними з моменту укладення цього правочину.
За таких обставин суд приходить до висновку, що умова договору в частині встановлення та стягнення комісії за обслуговування кредиту є нікчемною, а тому правові підстави для стягнення з відповідачки заборгованості за комісією у розмірі 29 374 грн. 20 коп. відсутні.
У зв`язку з викладеним, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за комісією слід відмовити.
Враховуючи викладене, суд робить висновок, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором № 8613968_RESTRUCT від 02.11.2020, у розмірі 41 650 грн. 84 коп. (заборгованість за тілом кредиту) є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 133 ЦПК судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Оскільки при подачі позову до суду представником позивача було сплачено судовий збір в розмірі 2 422 грн. 40 коп., позов задоволено частково, тому судові витрати у розмірі 1 420 грн. 55 коп. (41 650,84*2 422,4/71 025,04 ) слід стягнути з відповідача на користь позивача.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 19, 76-81, 137, 141, 223, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Позов Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» заборгованість за Заявою-договором № 8613968_RESTRUCT про надання кредиту від 02 листопада 2020 року у розмірі 41 650 (сорок одна тисяча шістсот п`ятдесят) гривень 84 копійки (за тілом кредиту). 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» судові витрати у розмірі 1 420 (одна тисяча чотириста двадцять) гривень 55 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Учасники справи:

Позивач – Акціонерне Товариство «ТАСКОМБАНК», місцезнаходження: вул. Симона Петлюри, буд. 30, м. Київ, 01032, ЄДРПОУ 09806443;
Відповідач:  ОСОБА_1 , місцепроживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено та підписано 17 лютого 2026 року.

Суддя Ольга БАЛАЦЬКА