ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/350/26; 22-ц/821/436/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/12670/24 Категорія: 305010000 	Чапліна Н. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В., 
за участю секретаря Дмитренко В.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Шляхової Марії Романівни на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 листопада 2025 року та апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, –

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування позову зазначала, що 21.03.2021 заступником прокурора Черкаської області порушено кримінальну справу № 2511100029 за фактом службової недбалості, вчиненої службовими особами Головного управління праці та соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації, які неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них під час затвердження упродовж 2008-2010 років поданих штатних розписів та тарифних списків працівників, не перевірили їх на предмет дотримання діючих ставок (посадових окладів), унаслідок чого працівники, робота яких не пов`язана із шкідливими і важкими умовами праці незаконно отримали підвищені на 25% тарифні ставки.
Слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Черкаській області 28.12.2018 ухвалено рішення про закриття кримінального провадження на підставі ч. 1 п. 2 ст. 284 КПК України, про що позивач повідомлена 10.02.2020.
Отже, позивач без відповідної правової підстави з 03.06.2011 по 28.12.2018 перебувала під кримінальним переслідуванням, при цьому 2190 днів позивач була позбавлена права на пересування та вільний вибір місця проживання, її незаконно притягували як обвинувачену у справі упродовж 90 місяців, змушена була спростовувати висновки прокурора та захищати себе від свавільного обвинувачення.
Аналізуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому так і факту безпідставного позбавлення свободи і вільного вибору місця знаходження, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які позивач понесла через неможливість тривалого відновлення своїх прав, вважає, що належний розмір відшкодування моральної шкоди складає 5000000,00 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості, просила суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача визначену суму моральної шкоди та стягнути з Черкаської обласної прокуратури понесені судові витрати.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 листопада 2025 року позовну заяву задоволено частково.
Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на відшкодування моральної шкоди 726 666 (сімсот двадцять шість тисяч шістсот шістдесят шість) гривень 67 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 грудня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шляхової М.Р. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Ухвалено додаткове рішення у цивільній справі №712/12670/25 за позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 266, 67 грн.
У іншій частині заяву залишено без задоволення.
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом з 03.06.2011 – з дня повідомлення про підозру по 28.12.2018 – дату винесення постанови про закриття кримінального провадження за відсутністю складу злочину, що становить 90 місяці 25 днів.
За таких обставин, ураховуючи перебування позивача під слідством та судом 90 місяців 25 днів, сума моральної шкоди, розрахована відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» складає 726666,67 грн. (720000,00 грн. (90*8000,00 грн.)+6666,67 грн. (8000,00 грн. /30*25).
Позивачем не доведено, що стан її здоров`я, звільнення з роботи пов`язані з притягненням її до кримінальної відповідальності, а тому не вбачається підстав для збільшення суми моральної шкоди з цих підстав.
Розмір заявленої позивачем моральної шкоди в сумі 5000000,00 гривень є завищеним, тому, на переконання суду, розмір відшкодування моральної шкоди, визначений в порядку статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є достатнім, справедливим і розумним для відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , спричиненої внаслідок необґрунтованого кримінального провадження щодо неї.
Додаткове рішення суду мотивовано тим, що на підтвердження надання відповідних послуг представником позивача надані: Ордер про надання правничої допомоги, Договір № 23/08/2024 про надання правової допомоги від 23.08.2024 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Шляховою Марією Романівною відповідно п. 3 якого оплата за цим Договором здійснюється відповідно з розрахунку вартості 1 год/5000,00 грн.; Додаткова угода № 1 від «05» листопада 2025 року до Договору про надання правової допомоги від «23» серпня 2024 року; Акт здачі-приймання робіт (послуг) за договором про надання правничої (правової) допомоги від 14.11.2025 року, відповідно якого адвокатом виконано, а Позивачем прийнято роботу адвоката, вартість наданих послуг становить 50000,00 грн.
Отже, оскільки позовну заяву ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури задоволено частково, з Державного бюджету України на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу пропорційно сумі задоволених позовних вимог в розмірі 7 266, 67 грн. (726666, 67/5000000х50000).
Стягнення судових витрат у цивільних справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, саме з Державного бюджету України, а не пропорційно з відповідачів узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, що викладений в постанові від 11.08.2022 в справі справа № 703/468/21 (провадження № 61-3251св22), що застосовується судом з метою виконання положень ч.4 ст.263 ЦПК України.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Шляхова М.Р. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просила суд його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. 
В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що суд формально визнав сам факт порушення, але ігнорував масштаб завданих страждань без наведення жодного аргументу та мотивів для зменшення розміру моральної шкоди з 5 000 000,00 грн. до розміру 726 666, 67 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу Черкаська обласна прокуратура вказує, що відшкодування шкоди ОСОБА_1 присуджено судом у мінімально гарантованому державою розмірі, що ґрунтується на наявних у матеріалах справи та наданих доказах, та відповідає критеріям розумності, справедливості та обґрунтованості, забезпечуючи достатній рівень сатисфакції для розумного задоволення її потреб, а не для безпідставного збагачення.
Також відзив на апеляційну скаргу подано Державною казначейською службою України, в якому зазначає, що суд першої інстанції дійшов аргументованого висновку, що причинний зв`язок між виникненням, або загостренням наявних у позивача хвороб, лікуванням та кримінальним переслідуванням позивача не доведений, тому такі документи не є підставою для врахування для визначення розміру моральної шкоди.
Аргументи позивача про звільнення з посади головного бухгалтера школи у зв`язку з кримінальним провадженням також не обґрунтовані, оскільки відповідно до долучених документів звільнення відбулося за заявою позивача, причинний зв`язок із кримінальним провадженням не доведений.
З огляду на приписи Закону №2656/94-ВР казначейство не заперечує право суду визначити більший ніж передбачено Законом №266/94-ВР мінімальний розмір моральної шкоди. Проте вважає, що у матеріалах справи відсутні будь-які підстави для такого збільшення. 
Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу на додаткове рішення суду, в якій вказує, що його ухвалено з порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин. що мають значення для справи, а тому просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що зазначене справа не є складною, оскільки спірні правовідносини врегульовано нормами ЦК України, законом України від 01.12.1994 №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність , органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Положенням про застосування Закону №266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 №6/5/3/41 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06.03.1996 за №106/1131.
Судом при відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу не було враховано пропорційність задоволення позовних вимог з урахуванням, якої розмір витрат мав становити до відшкодування 7 265,00 грн.
Перевіривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду відповідають вказаним нормам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом першої інстанції,  ОСОБА_1 03 червня 2011 року заступником начальника слідчого відділу прокуратури Черкаської області пред`явлене обвинувачення у кримінальному провадженні №2511100029 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. У цей же день – 03.06.2011 відносно ОСОБА_1 обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.
Придніповський районний суд м. Черкаси за результатами розгляду кримінальної справи 27.03.2015 виніс вирок (справа №1-343/11), яким ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 367 КК України - виправдана. Запобіжний захід ОСОБА_1 в виді підписки про невиїзд – скасований. У мотивувальній частині вироку суду зазначено, що вина підсудної ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй злочину не доведена, можливість отримання нових доказів по справі втрачена, тому її за ч. 2 ст. 367 КК України необхідно виправдати, за відсутністю в її діях складу злочину.
Апеляційним судом Черкаської області 09.11.2015 постановлена ухвала, якою апеляційна скарга прокурора задоволена, вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 березня 2015 року – скасований, а кримінальна справа відносно ОСОБА_1 направлена до того ж суду на новий судовий розгляд. В ухвалі судом апеляційної інстанції зазначено, що місцевий суд постановляючи виправдувальний вирок, у мотивувальній частині, допустив суперечливі висновки у частині наведення підстав виправдання, а у резолютивній частині взагалі не навів будь-яких підстав виправдання, тому колегія суддів позбавлена можливості усунути наведені суперечності, допущені місцевим судом в оскаржуваному вироку та оскільки дані порушення є істотними, тому оскаржуваний вирок підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.
08.02.2017 Придніпровський районний суд м. Черкаси виніс вирок, яким ОСОБА_1 за п. 2 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 року) виправдана у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. Запобіжний захід ОСОБА_1 в вигляді підписки про невиїзд скасований.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 25.04.2017 апеляційну скаргу прокурора задоволено частково. Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 лютого 2017 року скасований. Матеріали кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 направлені прокурору Черкаської області для організації і проведення додаткового розслідування. Міра запобіжного заходу щодо останньої скасована. 
В ухвалі апеляційним судом вказано, що дослідивши матеріали справи, стосовно нарахування надбавок та інших виплат, які передбачені законодавством, суд першої інстанції звернув увагу на те, що по даному питанню законодавцем визначена відповідальність за керівником інтернатної установи. Таким чином, суд фактично звернув увагу на необхідність притягнення до відповідальності інших осіб. Однак, по справі не проведено усіх можливих слідчих дій щодо з`ясування причетності до вчинення даного злочину інших осіб. Викладені в ухвалі порушення кримінально-процесуального законодавства є істотними й такими, які не можуть бути усунуті в судовому засіданні і відповідно до вимог КПК є підставою для скасування вироку та направлення справи на додаткове розслідування. Під час якого органам досудового слідства необхідно повно всебічно на належному рівні провести досудове слідство в ході якого усунути вказану однобічність та неповноту досудового слідства.
27.12.2018 старшим слідчим в ОВС СУ ГУ Національної поліції в Черкаські області у справі № 12017250000000248 від 05.07.2017, внесеного до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, виніс постанову про закриття кримінального провадження за відсутності в діях колишнього начальника Головного управління праці та соціального захисту населення Черкаської області ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ст. 367 ч. 2 КК України, про що позивач повідомлена листом від 10.02.2020.
Вищевказані фактичні обставини справи не оспорюються сторонами та підтверджені долученими та дослідженими у судовому засіданні документами: копіями постанови про притягнення як обвинуваченого від 03.06.2011, постанови про порушення кримінальної справи та прийняття її до свого провадження від 03.06.2011, ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 09.11.2015 у справі №1-343/11, ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 25.04.2017, листа Прокуратури Черкаської області від 10.02.2020 №04/2/5-1305-13, постанови про закриття кримінального провадження № 12017250000000248 від 05.07.2017 від 27.12.2028, рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2018, яким розглянута, об`єднана з іншими, заява ОСОБА_1 та визнано, що заяви свідчать про порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю проваджень.
Відповідно до виписки з медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_1 № 1212, знаходилася на стаціонарному лікуванні з 27.07.2011 по 05.08.2011, діагноз: гіпетронічна хвороба ІІ ст. кризовий перебіг, стенокардія. Згідно з Випискою №07783 алергологічного відділення КЗ «ОЛ-ЦЕМД та МК», ОСОБА_1 знаходилась на лікуванні з 11.09.2012 по 21.09.2012 діагноз: поліноз з клінічними проявами риніту, кон`юктивіту, загострення. Сенсибілізація до пилку бур`янів (клінічно). Відповідно до Виписки №02912 алергологічного відділення КЗ «ОЛ-ЦЕМД та МК» ОСОБА_1 знаходилась на лікуванні з 23.03.2015 по 06.04.2015, діагноз: хронічни дифузний бронхіт в стадії загострення, Емфізема легень, Дисциркуляторна гіпертонічна енцефалопатія ІІ з частими адреналовими кризами, гіпертонічна хвороба ІІ, кизовий перебіг. Копією виписки № 011574 зафіксовано, що ОСОБА_1 перебувала на лікуванні в алергологічному відділенні КЗ «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради» з 13.12.2016 по 23.12.2016, діагноз: рецидивуючий набряк Квінке травного генезу. Хронічний обструктивний бронхіт в стадії нестійкої ремісії, копією виписки № 07622 зафіксовано, що ОСОБА_1 перебувала на лікуванні в алергологічному відділенні КЗ «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради» з 21.08.2019 по 03.09.2019, діагноз: цілорічний алергічний риніт в стадії загострення. Хронічний дифузний бронхіт загострення, фарингіт, гіпертонія.
У довідці від 16.08.2024 № 821, виданій КНП «П`ятий Черкаський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» зазначено, що ОСОБА_1 знаходилася на постійному диспансерному обліку, має інвалідність ІІ групи по загальному захворюванні від 21.09.2009 (безстроково), встановлено наступні діагнози: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, стенокардія, гіпертонічна хвороба, порушення жирового обміну, цукровий діабет 2 типу середнього ступеня тяжкості та інші.
Відповідно до Довідки № 20 від 15.01.2015 та копії сторінок трудової книжки позивачки, наказу про звільнення ОСОБА_1 працювала на посаді головного бухгалтера в Черкаській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 30 Черкаської міської ради Черкаської області з 04.01.2011 по 06.09.2011, підстава звільнення: заява ОСОБА_1 .
До справи долучені копія свідоцтва про шлюб позивача, виписки з історій хвороб ОСОБА_2 .
Свідок ОСОБА_3 у суд першої інстанції показала, що тривалий час товаришує із позивачкою, у момент знайомства позивачку знала як відкриту веселу життєрадісну людину, але з початку кримінального переслідування позивачка дуже змінилась, була постійна знервована, пригнічена, після судових засідань заходила до неї, щоб заспокоїтись, оскільки в такому стані не могла йти додому, де родина також дуже переживала.
Свідок ОСОБА_4 у суді першої інстанції пояснила, що тривалий час знає ОСОБА_5 раніше позивачка була веселою оптимістичною людиною, однак після кримінального провадження все змінилося, позивачка не могла більше працювати за професією, у сім`ї почалися негаразди, до теперішнього часу позивачка повертається у розмовах до кримінального переслідування, емоційний стан пригнічений.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:
- постановлення виправдувального вироку суду;
- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;
- закриття справи про адміністративне правопорушення.
Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та майнової шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є вичерпним.
Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.
Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається у пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.
Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21) та інші судові рішення Верховного Суду.
Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі.
Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.
Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.
Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.
Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.
Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає підстав вважати її залишеною під підозрою.
Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Подібні правові висновки викладено у постанова Великої Палати Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19).
Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
На вказаному неодноразово у своїх судових рішеннях наголошувала Велика Палата Верховного Суду та Верховний Суд.
Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
Отже, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок перебування під слідством та судом з 03 червня 2011 року (з дня повідомлення про підозру) до 28 грудня 2018 року (дата прийняття постанови про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанні можливості їх отримати).
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.
Визначаючи розмір відшкодування, необхідно керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див: постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21)). Указане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка, разом із іншим, зазначила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на тому, що протягом строку перебування під слідством та судом вона була позбавлена права вільного пересування, що значно порушило її конституційні права. Також вона була вимушена виправдовуватися, давати пояснення близьким родичам, сусідам, знайомим, колегам. При цьому, перебіг кримінального провадження, висвітлювався між іншими державними організаціями внаслідок чого її авторитет, престиж та ділову репутацію було знищено перед великим колом людей, з якими апелянт підтримувала дружні та ділові стосунки.
Зважаючи на вимоги справедливості та розумності, що передбачено статтею 23 ЦК України, розмір завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, стягнутої судом першої інстанції, на переконання колегії суддів відповідає згаданим критеріям, оскільки такий розмір не менший від мінімального і є достатнім для розумного задоволення потреб позивача, як особи, яка має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призводить до її збагачення.
Визначений судом першої інстанції у цій справі розмір моральної шкоди буде достатньою сатисфакцією перенесених позивачем моральних страждань.
Крім того, колегія суддів відхиляє твердження позивача про те, що строк має обчислюватися з моменту вручення підозри та до часу, коли ОСОБА_1 дізналася про закриття кримінального провадження 10.02.2020 року.
Оскільки кримінальне провадження було закрито постановою від 27.12.2018 року, тому саме до вказаної дати необхідно обчислювати строк перебування позивача під слідством та судом.
Щодо апеляційної скарги Державної казначейської служби України на додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 грудня 2025 року, то слід врахувати наступне.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частин другої, третьої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу змісту частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу надано: ордер про надання правничої допомоги, Договір № 23/08/2024 про надання правової допомоги від 23.08.2024 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Шляховою Марією Романівною відповідно п. 3 якого оплата за цим Договором здійснюється відповідно з розрахунку вартості 1 год/5000,00 грн.; Додаткова угода № 1 від «05» листопада 2025 року до Договору про надання правової допомоги від «23» серпня 2024 року; Акт здачі-приймання робіт (послуг) за договором про надання правничої (правової) допомоги від 14.11.2025 року, відповідно якого адвокатом виконано, а позивачем прийнято роботу адвоката, вартість наданих послуг становить 50000,00 грн.
Отже, вимоги позивача підтвердженні належними доказами, про що вірно зазначено судом першої інстанції.
Крім того, суд першої інстанції стягнув витрати на правничу допомогу у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог.
Доводи Казначейства про те, що підготовка відповідей на відзиви відповідачів та підготовка трьох процесуальних заяв (про призначення судової психологічної експертизи, про доручення доказів та про виклик свідків) зумовлені виключено процесуальною діяльністю сторони позивача та не були необхідними, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки такі процесуальні документи були навпаки зумовлені процесуальною необхідністю доведення позиції сторони позивача та викладення аргументації заперечення на доводи відповідачів. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Шляхової Марії Романівни на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 листопада 2025 року та апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 грудня 2025 року – залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 листопада 2025 року та додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 грудня 2025 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 02 березня 2026 року.

Судді