КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 рокум. Київ

Унікальний номер справи № 761/22623/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2417/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, Орган опіки та піклування Солом`янської районної державної адміністрації в м. Києві, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини, -

в с т а н о в и в :

В провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини та за зустрічним позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, Орган опіки та піклування Солом`янської районної державної адміністрації в м. Києві про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини.
12 грудня 2025 року до суду представником ОСОБА_1 - адвокатом Дубчак Л.С. було подано до суду заяву про забезпечення зустрічного позову шляхом встановлення обов`язку (зобов`язання) ОСОБА_2 : передати дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на першу половину зимових шкільних канікул 2025/2026 навчального року з 25 грудня 2025 року по 02 січня 2026 року включно, а також на першу половину зимових шкільних канікул інших років, до набрання законної сили рішенням в даній цивільній справі № 761/22623/25, матері ОСОБА_1 для спільного проведення часу та відпочинку, в тому числі за межами місця проживання матері, без присутності батька; 
передати дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на весняні шкільні канікули 2026 року (2025/2026 навчального року) з 23 по 29 березня 2026 року включно, а також на весняні канікули інших років, до набрання законної сили рішенням в даній цивільній справі № 761/22623/25, матері ОСОБА_1 для спільного проведення часу та відпочинку дитини, в тому числі за межами місця проживання матері, без присутності батька; 
передати дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на літні канікули 2025/2026 навчального року з 01 червня по 15 липня 2026 року включно, а також на літні канікули інших років з 01 червня по 15 липня відповідного року включно, до набрання законної сили рішенням в даній цивільній справі № 761/22623/25, матері ОСОБА_1 для спільного проведення часу та відпочинку дитини, в тому числі за межами місця проживання матері, без присутності батька;
передати дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в день народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також інших років, до набрання законної сили рішенням в даній цивільній справі № 761/22623/25, на період з 10 години 00 хвилин до 16 години 00 хвилин матері ОСОБА_1 для спільного проведення часу та відпочинку дитини, в тому числі за межами місця проживання матері, без присутності батька; 
передати дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в день народження матері ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також інших років, до набрання законної сили рішенням в даній цивільній справі № 761/22623/25, на період з 17 години 00 хвилин до 21 години 00 хвилин матері ОСОБА_1 для спільного проведення часу та відпочинку дитини, в тому числі за межами місця проживання матері, без присутності батька; 
не чинити матері - ОСОБА_1 перешкод у контакті з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом спілкування матері з дочкою засобами телефонного та будь-якого іншого зв`язку, що не передбачає особистого фізичного контакту, без присутності батька та баби ОСОБА_4 до набрання законної сили рішенням в даній цивільній справі № 761/22623/25;
встановити наступний порядок передачі дитини:
на зимових та весняних канікулах ОСОБА_2 зобов`язується передати дитину ОСОБА_1 о 10 годині 00 хвилин першого дня першої половини зимових канікул та першого дня весняних канікул за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;
на зимових та весняних канікулах ОСОБА_2 зобов`язується забрати дитину о 18 годині 00 хвилин останнього дня першої половини зимових канікул та останнього дня весняних канікул за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;
на літніх канікулах ОСОБА_2 зобов`язується передати дитину ОСОБА_1 о 10 годині 00 хвилин 01 червня відповідного року за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;
на літніх канікулах ОСОБА_2 зобов`язується забрати дитину о 18 годині 00 хвилин 15 липня відповідного року за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;
на день народження дитини ОСОБА_2 зобов`язується передати дитину ОСОБА_1 о 10 годині 00 хвилин 14 березня відповідного року за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та забрати дитину о 16 годині 00 хвилин 14 березня відповідного року за адресою, вказаною ОСОБА_1 у відповідному повідомленні;
на день народження матері ОСОБА_2 зобов`язується передати дитину ОСОБА_1 о 17 годині 00 хвилин 06 листопада відповідного року за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та забрати дитину о 21 годині 00 хвилин 06 листопада відповідного року за адресою, вказаною ОСОБА_1 у відповідному повідомленні (а.с. 16-24).
Заява мотивована тим, що починаючи з травня 2025 року ОСОБА_1 позбавлена будь-якого контакту не лише особисто за фізичної присутності, але й дистанційно засобами телефонного зв`язку, з дочкою через постійне чинення перешкод ОСОБА_2 . 
Звертала увагу, що відповідач не виконує ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року про забезпечення зустрічного позову в справі № 761/22623/25, яка набрала законної сили, якою передбачено, що тимчасово до набрання рішенням суду про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів законної сили, забезпечити позов шляхом встановлення зустрічей матері ОСОБА_1 із донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без присутності батька ОСОБА_2 , виключно за бажанням дитини кожної першої і третьої суботи місяця з 10.00 год. до 17 год. за місцем проживання матері по АДРЕСА_1 або в інших місцях за взаємною згодою, бажанням матері і дитини. 
Відсутність тривалого контакту матері та дитини може унеможливити виконання судового рішення про визначення місця проживання дитини, у разі задоволення зустрічного позову. 
Вважала, що забезпечення позову у спорах між батьками щодо визначення місця проживання дитини - це підтримання емоційного зв`язку з тим з батьків, з ким діти не проживають, для чого такі особи повинні мати можливість регулярного спілкування з дитиною з огляду на потреби йінтереси дітей (а.с. 16-24).
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15 грудня 2025 року заяву представника відповідача про забезпечення позову у цивільній справі №761/22623/25 - задоволено частково.
Тимчасово до набрання рішенням суду про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів законної сили забезпечено позов шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 не чинити матері - ОСОБА_1 перешкоди у контакті з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , шляхом спілкування матері з дочкою засобами телефонного та будь-якого іншого зв`язку, що не передбачає особистого фізичного контакту, без присутності батька.
В іншій частині - заява залишена без задоволення (а.с. 39-42).
Не погодившись з ухвалою районного суду, 30 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Дубчак Л.С. звернулась до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просила змінити оскаржувану ухвалу шляхом задоволення заяви ОСОБА_5 про забезпечення зустрічного позову в повному обсязі (а.с. 44-56).
На обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення позову, не здійснив всебічної, повної та належної правової оцінки заявлених вимог із урахуванням характеру та підвищеної чутливості спірних сімейних правовідносин, їх тривалості, а також реальних і потенційних наслідків для здійснення та захисту прав і законних інтересів матері та малолітньої дитини. Судом не були належним чином застосовані передбачені законом критерії співмірності, необхідності та ефективності заходів забезпечення позову як інструменту превентивного судового захисту. Фактично відмовляючи у задоволенні заяви в істотній її частині, суд обрав формальний за своїм змістом спосіб забезпечення, який позбавлений практичної дієвості та не відповідає завданню цивільного судочинства і правовій природі інституту забезпечення позову.
Такий підхід не узгоджується з вимогами національного законодавства, положеннями міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України відповідно до Конституції України, а також з усталеною практикою Європейського суду з прав людини і правовими позиціями Верховного Суду щодо застосування заходів забезпечення позову у справах про визначення місця проживання дитини, що свідчить про неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при вирішенні питання про забезпечення позову.
Вважала, що зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову в справі про визначення місця проживання дитини. 
Наголошувала, що ОСОБА_2 умисно чинить систематичні перешкоди в контакті ОСОБА_1 з її дочкою ОСОБА_3 , заручаючись при цьому підтримкою своєї матері - ОСОБА_4 , в чиєму будинку він фактично проживає, та яка проти волі матері залучена до виховання дитини.
При цьому, дитина постійно налаштовується проти матері та перебуває в процесі емоційного відчуження від матері через умисні дії ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що очевидно впливає на стабільність психоемоційного зв`язку між матір`ю та дочкою.
Відчуження дитини від матері є передумовою ускладнення виконання рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю, а тому є належним способом забезпечення позову.
Також, вказувала, що висновок суду про, нібито, тотожність заявленого ОСОБА_1 заходу забезпечення позову із задоволенням позовних вимогсвідчить про неправильне розуміння правової природи інституту забезпечення позову та порушення норм процесуального права. В межах даної справи розглядається спір про визначення місця проживання дитини, а не про встановлення графіку зустрічей. У своїй заяві про забезпечення ОСОБА_1 просила забезпечити спільне проведення часу з дитиною протягом всього лише 63 днів на рік з 365 можливих, що очевидно не свідчить про визначення місця проживання дитини в такий спосіб. Забезпечення зустрічей з дитиною за таку кількість днів на рік навіть не відповідає моделі спільної опіки, вже не кажучи саме про визначення місця проживання. 
Крім того, в оскаржуваній ухвалі зазначено, що захід забезпечення у виді зобов`язання відповідача передавати матері дитину на канікули, дні народження та інші свята, з урахуванням теперішнього місця проживання дитини з батьком після повномасштабного вторгнення (більше ніж три роки), вік дитини (11 повних років) без урахуванням згоди дитини буде порушувати її права. Однак, судом жодним чином не обґрунтовано, які саме права дитини порушуватимуться та в чому саме полягає таке порушення.
Разом з тим, вимога ОСОБА_1 про забезпечення зустрічного позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю шляхом встановлення способів спілкування матері з дитиною без його обумовлення думкою останньої, зумовлена саме об`єктивними чинниками та спрямована саме на забезпечення якнайкращих інтересів дитини, які в силу віку та психологічного впливу з боку батька та баби вона не може усвідомити повноцінно.
Відмовляючи у встановленні тимчасових зустрічей матері з дитиною, суд першої інстанції фактично легітимізував уже існуючий стан речей, створений односторонніми діями батька, та закріпив фактичну нерівність батьків у реалізації їхніх прав. Суд не оцінив, що саме тривале невтручання і відсутність особистого контакту між матір`ю та дитиною є активним чинником порушення прав дитини, а не навпаки. Таким чином, суд поставив у пріоритет не захист прав дитини, а збереження ситуації, яка вже призвела до їх порушення, та інтереси батька (а.с. 44-56).
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 , її представник - адвокат Дубчак Л.С. підтримали скаргу і просили її задовольнити. ОСОБА_2 , його представник - адвокат Кшевецька І.В. заперечували проти скарги і просили її відхилити.
Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси про що у справі є докази (а.с. 120-122). 
Представник Органу опіки та піклування Козинської селищної ради Обухівського району Київської області - Білінська Ю.В. подала клопотання з проханням розглянути справу за відсутності третьої особи (а.с. 128-130, 165-167).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. При цьому, участь сторін та їх представників в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою (частина 2 ст. 372 ЦПК України). 
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). 
Зважаючи на вищезазначене та положення п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
У справах про визначення місця проживання дитини суд має право вжити таких заходів забезпечення позову, як визначення на період розгляду спору графіку побачень дитини з тим з батьків, з яким дитина фактично не проживає (особливо у випадку відчуження дитини від іншого з батьків), встановленням обов`язку вчинити певні дії.
Як зазначав Європейський суд з прав людини, національні органи влади зобов`язані максимально сприяти спілкуванню дитини з тим з батьків, з яким дитина не проживає, при цьому мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам. Зволікання у цьому, з урахуванням обставин справи, може мати непоправні наслідки для відносин дитини з тим із батьків, хто не проживає з нею (§ 79-80 рішення ЄСПЛ Мамчур проти України (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року).
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у справі.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Забезпечення позову у спорах щодо визначення місця проживання малолітньої дитини має на меті гарантувати дотримання інтересів дитини, створити передумови, які унеможливлять недобросовісну поведінку батьків, забезпечать фундамент для належного виконання судового рішення.
Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша - третя статті 157 СК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
У статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Частиною третьою статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Держава не повинна допускати ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини протягом тривалого часу за наявності судового спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.
ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.
Забезпечення найкращих інтересів дитини не виключає можливого втручання у приватне та сімейне життя одного з батьків дитини і не завжди може відповідати найкращим інтересам одного з батьків (постанова Верховного Суду від 2 листопада 2022 року у справі № 686/8535/20).
Подібний висновок зроблено й у постанові Верховного Суду від 8 лютого 2023 року у справі № 501/488/21/21.
У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22 вказано, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19, від 17 травня 2021 року у справі № 761/25101/20, від 15 вересня 2021 року у справі № 752/6099/20.
Вжиття заходів забезпечення позову у спорах щодо фізичної опіки над дітьми спрямоване на недопущення чи припинення дій одного з батьків, які порушують права іншого на участь у вихованні дитини, контакт з нею. Відчуження одного з батьків можна охарактеризувати як форму психологічного насильства, яке проявляється у необґрунтованому звинуваченні у застосуванні стосовно дитини насильства іншим з батьків або звинуваченні у жорстокій та насильницькій поведінці стосовно одного з батьків, переконанні дитини у тому, що контакт з іншим з батьків є несприятливим для неї, нав`язуванні дитині відчуття, що вона знаходиться в небезпеці під час контакту з одним з батьків, необґрунтованих звинуваченнях на адресу батька, зміна місця проживання без попереднього обговорення тощо.
Підстави забезпечення позову є суб`єктивними та враховуються судом залежно від конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та забезпеченням якнайкращих інтересів дитини.
Батьківські повноваження належать обом батькам однаковою мірою. Дитина, як правило, однаково любить обох батьків та потребує турботи та підтримки кожного з них.
Батьки і дитина мають право на вільне спілкування один з одним, якщо воно не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і відбувається саме в інтересах дитини.
У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з його батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з батьком.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19, від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20, від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20.
Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини, проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Так, з матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі є сімейні правовідносини, а саме спір про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.
Судом встановлено, що на час звернення до суду з вказаним позовом та на час вирішення питання щодо забезпечення позову, дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком ОСОБА_2 у Садовому товаристві «Авгур», буд. 25, с. Нові Безрадичі Київської області, що не заперечується сторонами у справі.
Також, судом встановлено, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють можливості ОСОБА_1 регулярно спілкуватися з дитиною.
Позивач за зустрічним позовом, звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову вказувала на необхідність забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача передавати матері дитину на канікули, дні народження та інші свята, не чинити перешкоди в контакті з дочкою. 
Позивач за зустрічним позовом посилалась на те, що фактично позбавлена можливості спілкування з дитиною, оскільки відповідач чинить перешкоди у спілкуванні. При цьому, звертала увагу, що батьком дитини не виконується ухвала районного суду від 18.08.2025 року про забезпечення позову. Зазначала, що відсутність спілкування матері з дитиною може призвести до розриву психологічних та емоційних зв`язків між матір`ю та дитиною.
Суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову, вірно зазначив, що захід забезпечення позову у вигляді не чинити матері - ОСОБА_1 перешкод у контакті з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом спілкування матері з дочкою засобами телефонного та будь-якого іншого зв`язку, що не передбачає особистого фізичного контакту, без присутності батька до набрання законної сили рішенням в даній цивільній справі є співмірним заходом забезпечення позову у справі про визначення місця проживання дитини.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для забезпечення позову в частині зобов`язання ОСОБА_2 передавати ОСОБА_1 дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на канікули та дні народження.
Як вказувалося вище, ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визначити місце проживання дитини разом з нею.
У заяві про забезпечення зустрічного позову ОСОБА_1 просила забезпечити позов у декілька способів, в тому числі шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передавати ОСОБА_1 дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на канікули та дні народження. 
Тобто, вид забезпечення позову, який просить вжити ОСОБА_1 фактично є тимчасовою зміною місця проживання дитини, а саме проживання дитини разом з нею протягом значного періоду часу.
Наведені обставини свідчать про те, що позовні вимоги за зустрічним позовом, а саме визначення місця проживання дитини з матір`ю, та заявлені заходи забезпечення позову шляхом передавання дитини матері стосуються предмету спору. 
За приписами частини 10 статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Оскільки заява про забезпечення позову в частині зобов`язання передати дитину матері (зокрема, для тимчасового проживання на період канікул) заявлено у спосіб, який за своїм змістом є пов`язаним із позовними вимогами, то такі вимоги фактично частково вирішують між сторонами спір про визначення місця проживання дитини.
З огляду на викладене, посилання представника ОСОБА_1 на те, що заходи забезпечення позову не є тотожними заявленим позовним вимогам, колегія суддів вважає помилковими.
Разом з тим, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року, яка змінена постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року у цій справі, вжито заходи забезпечення зустрічного позову ОСОБА_1 , зокрема, тимчасово до набрання рішенням суду про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів у даній справі законної сили, забезпечено позов шляхом встановлення зустрічей матері ОСОБА_1 із донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без присутності батька ОСОБА_2 , кожної першої і третьої суботи місяця з 10.00 год. до 17.00 год. за місцем проживання матері по АДРЕСА_1 або в інших місцях за взаємною згодою, бажанням матері і дитини. Перші чотири зустрічі матері ОСОБА_1 із донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , встановлено провести за участю спеціаліста-психолога Органу опіки та піклування Солом`янської районної державної адміністрації в м. Києві. Зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити надання дитини ОСОБА_3 для зустрічі дитини з матір`ю у встановлений судом графік побачень.
Тобто вжиті у цій справі заходи забезпечення зустрічного позову ОСОБА_1 , будуть підтримувати емоційний зв`язок матері з дитиною на період розгляду даної справи.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення: 17 квітня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов