ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2026 року м.Дніпро Справа № 904/2969/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Кощеєва І.М. (доповідач)
суддів: Дарміна М.О., Мартинюка С.В.

секретар судового засідання: Скородумова Л.В.

представники сторін:
від позивача: не з`явився 
від відповідача: Хашко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  
Фізичної особи - підприємця Процюк Ліни Сергіївни 
на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2025р. 
(суддя  Мілєва І.В., м. Дніпро, повний текст додатковго рішення складено 19.11.2025р.) 
у справі 
за позовом Фізичної особи - підприємця Процюк Ліни Сергіївни, Хмельницька область, м. Старокостянтинів
до Фізичної особи-підприємця Соколика Сергія Івановича, Дніпропетровська область, м. Апостолове
про стягнення 655 183,17 грн.

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог.
Фізична особа - підприємець Процюк Ліна Сергіївна звернулася до господарського суду з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Соколика Сергія Івановича про стягнення 655 183,17 грн., з яких: 576 750,00 грн. - суми попередньої оплати, 1360,86 грн. - 3% річних, 65 727,31 грн. - інфляційні втрати.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2025р. у справі № 904/2969/25 в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
12.11.2025 відповідач подав до суду заяву, в якій просив суд ухвалити додаткове рішення про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, у розмірі 181 612,80 грн.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.
Додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2025р. заяву Фізичної особи-підприємця Соколика Сергія Івановича про прийняття додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Процюк Ліни Сергіївни на користь Фізичної особи-підприємця Соколика Сергія Івановича 12 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з вказаним додатковим рішенням суду, Фізична особа - підприємець Процюк Ліна Сергіївна, через систему "Електроний суд", звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2025р. у справі № 904/2969/25 в частині задоволених вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вимог відповідача відмовити в повному обсязі, в іншій частині додаткове рішення, яким відмовлено в задоволенні клопотання відповідача від 12.11.2025р. про стягнення судових витрат залишити без змін.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Апеляційна скарга обґрунтована наступним:
Апелянт зазначає, що хоча він погоджується з висновком суду першої інстанції про неспівмірність заявленого відповідачем розміру витрат на правничу допомогу (181 612,80 грн) із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, проте вважає, що у суду першої інстанції взагалі були відсутні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача будь-яких витрат на правничу допомогу, навіть у зменшеному розмірі.
Апелянт стверджує, що відповідач до закінчення судових дебатів не заявив суду про відшкодування за рахунок позивача судових витрат і не повідомив суд, що документи, які підтверджують ці витрати, будуть надані після ухвалення рішення. Клопотання про стягнення судових витрат з доказами на підтвердження їх розміру було подано відповідачем лише після ухвалення рішення суду по суті від 10.11.2025. Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України докази подаються до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву. Апелянт звертає увагу, що у відзиві (ст. 8-9) відповідач зазначив орієнтовні судові витрати позивача, а не відповідача, та вказав про подання доказів саме позивачем, а не відповідачем. Тобто, відповідач ні у відзиві, ні у запереченні, ні в будь-якому іншому процесуальному документі до моменту завершення судових дебатів не заявив суду про відшкодування за рахунок позивача судових витрат, не надавав попередній розрахунок суми цих витрат, не надавав жодних доказів на підтвердження їх розміру і навіть у судових дебатах не просив суд такі витрати стягнути. Апелянт посилається на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18, згідно з якою відшкодування судових витрат здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а за інших обставин розподіл судових витрат не може бути здійснений.
Апелянт також зазначає, що відповідач не надіслав позивачу копії доказів, які долучив до свого клопотання про стягнення судових витрат, а саме клопотання не містило доказів відправки копій відповідних документів позивачу. Відповідно до частини 9 статті 80 ГПК України суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання їх копій іншим учасникам справи. Апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 31.01.2024 у справі № 916/192/22, в якій зазначено, що обізнаність сторони про подання клопотання та можливість ознайомлення з матеріалами справи не звільняють заявника від виконання імперативних вимог частини 9 статті 80 ГПК України. За таких обставин суд першої інстанції не повинен був брати до уваги надані відповідачем докази, проте він їх врахував і ухвалив оскаржуване рішення на їх підставі.
Крім того, апелянт вважає, що надані відповідачем після ухвалення рішення по суті справи докази не підтверджують понесення заявлених ним витрат на професійну правничу допомогу. Зокрема, договір про надання правничої допомоги № 25111 від 01.11.2024 укладений між відповідачем та Адвокатським об`єднанням "А.С.А.ГРУП", тоді як ордер на надання правничої допомоги серії АІ № 1020753 від 17.02.2025 виданий адвокатом Хашко О.М. як адвокатом, що здійснює адвокатську діяльність індивідуально, а не в складі адвокатського об`єднання. Більше того, адвокат Хашко О.М. не входить до членів Адвокатського об`єднання "А.С.А.ГРУП", що підтверджується відомостями з Єдиного Реєстру Адвокатів України. Апелянт посилається на частину 3 статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та на Положення про надання правничої (правової) допомоги, затверджене рішенням Ради адвокатів України від 19 травня 2023 року № 32, відповідно до пунктів 9, 10 якого ордер, що видається адвокатським об`єднанням, обов`язково має містити підпис керівника об`єднання та бути скріплений печаткою юридичної особи, чого наданий ордер не містить. Жодних доказів про те, що адвокатське об`єднання "А.С.А.ГРУП" доручало представництво інтересів відповідача адвокату Хашко О.М., матеріали справи не містять.
Апелянт також зазначає про невідповідність реквізитів ордера та наданого договору: в ордері серії АІ № 1020753 зазначено, що він виданий на підставі договору без номеру від 17.02.2025, тоді як наданий договір має номер 25111 та дату укладення 01.11.2024. Будь-який інший договір про надання правничої допомоги (зокрема від 17.02.2025 б/н) в матеріалах справи відсутній.
Апелянт звертає увагу, що відповідно до п. 6 звіту № 6/12 від 11.11.2025 адвокатським об`єднанням було надано послугу з участі в судовому засіданні 18.08.2025, що зайняло 1 годину, проте це судове засідання було відкладене через те, що представник відповідача не зміг належним чином підключитися до судового засідання, що підтверджується ухвалою суду від 18.08.2025. Також апелянт зазначає про розбіжності між описом послуг у звіті та акті: в акті надання послуг зазначено про «контроль строків розгляду справи», проте у звіті така послуга не відображена; в акті зазначено про участь у 5 судових засіданнях, що не відповідає дійсності. Звіт підписаний виключно керуючим партнером адвокатського об`єднання Артюховим Є.С., а докази ознайомлення зі звітом відповідача та докази оплати заявлених витрат відсутні.
Апелянт вказує, що відповідно до п. 1 звіту в період з 10.11.2024 по 11.11.2024 було витрачено 5 годин на юридичний аналіз претензії та підготовку правової позиції, проте договір, зазначений в ордері, датований 17.02.2025, тобто укладений через 2,5 місяці після подій, зазначених у пункті 1 звіту. Будь-яких інших доказів на підтвердження понесення відповідачем витрат за 2024 рік матеріали справи не містять. До того ж, відповідно до пункту 4.4 договору погодинні ставки спеціалістів адвокатського об`єднання визначені лише на 2025 рік, а умови та порядок обрахунку вартості послуг у 2024 році договором не встановлені.
Апелянт вважає заявлений витрачений на правничу допомогу час неспівмірним із складністю завдань. Зокрема, відповідно до пунктів 4, 7 звіту адвокатським об`єднанням було витрачено 4 години на підготовку 2 клопотань про розгляд справи в режимі відеоконференції, при тому що вартість години юридичної роботи згідно з договором становить 120 доларів США, а складання повторного клопотання потребувало лише зміни дати судового засідання.
Апелянт також зазначає, що відповідно до п. 4.4 договору, вартість погодинних ставок залежить від статусу конкретного виконавця (партнер, керівник практики, адвокат/юрист, молодший юрист), проте відповідачем не надано жодного документа із зазначенням, хто саме за статусом які завдання виконував. Крім того, відповідно до пункту 4.4 договору перерахунок вартості послуг відбувається по середньому курсу продажу долару США до гривні на ресурсі minfin.com.ua на дату виставлення рахунку, проте відповідач не надав жодних доказів щодо того, по якому курсу фактично був проведений перерахунок і чи був рахунок взагалі виставлений.
Апелянт посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 02.06.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України (заява № 19336/04), згідно з яким заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір — обґрунтованим. В матеріалах справи відсутні докази реальності витрат на правничу допомогу.
Апелянт зазначає, що судовий збір за подання апеляційної скарги на додаткове рішення не сплачується, посилаючись на постанову Верховного Суду від 20.12.2019 у справі № 240/6150/18 та постанову Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 22.02.2021 у справі № 922/3439/19.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Фізична особа - підприємець Соколик Сергій Іванович не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 09.12.2025р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Кощеєв І.М. (доповідач), судді – Дармін М.О., Чус О.В..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.12.2025р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено апеляційну скаргу до розгляду в судове засідання на 01.04.2026р..
Розпорядженням керівника апарату суду від 31.03.2026р., у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Чус О.В., призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи, відповідно до п. 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених Рішенням зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду від 01.04.2025р. №1 ( зі змінами внесеними рішенням, оформленим протоколом зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду від 11.12.2025р. №7, рішенням, оформленим протоколом зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду від 12.01.2026р. №1).
Автоматичною системою документообігу для розгляду справи визначено суддю-доповідача Кощеєва І. М. у складі колегії суддів: Дарміна М.О., ..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.04.2026р., судовою колегією у визначеному складі, прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Процюк Ліни Сергіївни на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2025р. у справі № 904/2969/25до свого провадження. 
Позивач не скористався своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечив явку уповноваженого представника, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.
Беручи до уваги, що неявка вказаного учасника провадження у справі, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника позивача.  
У судовому засіданні 01.04.2026р., проведеному в режимі відеоконференції, була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

7. Встановлені судом обставини справи.
Фізична особа - підприємець Процюк Ліна Сергіївна звернулася до господарського суду з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Соколика Сергія Івановича про стягнення 655 183,17 грн., з яких: 576 750,00 грн. - суми попередньої оплати, 1360,86 грн. - 3% річних, 65 727,31 грн. - інфляційні втрати.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2025р. у справі № 904/2969/25 в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
12.11.2025 відповідач подав до суду заяву, в якій просив суд ухвалити додаткове рішення про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 181 612,80 грн.
Додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2025р. заяву Фізичної особи-підприємця Соколика Сергія Івановича про прийняття додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Процюк Ліни Сергіївни на користь Фізичної особи-підприємця Соколика Сергія Івановича 12 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Приймаючи оскаржуване додаткове рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 244 ГПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд першої інстанції послався на положення ст. 126 ГПК України, відповідно до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, та за результатами розгляду справи підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Суд зазначив, що в обґрунтування понесення витрат на оплату послуг адвоката відповідачем подано: договір про надання правничої допомоги № 25111 від 01.11.2024, укладений між відповідачем та Адвокатським об`єднанням "А.С.А.Груп", звіт про надані послуги № 6/12 від 11.11.2025 на суму 4320 доларів США, акт виконаних робіт (наданих послуг) № 061125/2 від 11.11.2025 на суму 181 612,80 грн, ордер АІ № 1020753 від 17.02.2025. З урахуванням матеріалів справи суд визнав розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 181 612,80 грн неспівмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами, у зв`язку з чим вирішив здійснити розподіл витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн, що, на думку суду, є обґрунтованим та відповідає складності справи та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт. При цьому, суд керувався положеннями ч. 5 ст. 129 ГПК України та п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, відповідно до якого інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а додаткове рішення господарського суду слід скасувати, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 244 ГПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно з ч.ч.1 та 2 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.
Кожна судова інстанція має вирішувати питання про розподіл судових витрат, тому за наведеними положеннями ст. 124 ГПК України особа має подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду тієї інстанції, де такі витрати були понесені. Відповідний правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 14.02.2019р. у справі №916/24/18, від 21.06.2022р. у справі №908/574/20 та в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.11.2025р. у справі №910/7294/22.
За вказаних обставин вирішення питання стосовно витрат, які поніс відповідач у суді першої інстанції, має вирішуватися з урахуванням положень ч. 2 ст. 124 ГПК України, а саме того, чи подавала особа відповідний розрахунок до цього суду.
Частина 8 ст. 129 ГПК України передбачає, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог в порядку винесення додаткового рішення.
Таким чином, відшкодування судових витрат здійснюється у разі подання разом з першою заявою по суті спору попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат та наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому, перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.
У разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат (постанови Верховного Суду від 10.11.2022р. у справі №910/9024/21, від 11.01.2024 у справі №924/423/23).
Верховний Суд у додатковій постанові від 17.12.2021р. у справі №10/5026/290/2011 (925/1502/20) зазначив, що право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень ст.ст. 124, 129 ГПК України, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.01.2022р. у справі №921/221/21, від 31.05.2022р. у справі №917/304/21).
Отже, оскільки дана справа в суді першої інстанції розглядалась з повідомленням учасників справи, заява про відшкодування судових витрат в суді першої інстанції, за винятком витрат щодо сплаченого нею судового збору, мала бути зроблена до закінчення проведення судового засідання в цьому суді, а відповідні докази - надані цією стороною або до закінчення судового засідання, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.06.2022р. у справі №161/5317/18 зазначила, що потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів у підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду. 
Аналогічні правові висновки містяться в ухвалі Верховного Суду від 20.11.2025р. у справі № 910/7294/22, у постанові від 07.02.2024р. у справі № 910/216/23, у постанові від 07.11.2024р. у справі №906/835/23.
Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позов Відповідачем зазначено, що на день подання позову орієнтовані судові витрати Позивача становлять 203 028, 00 грн., які складаються з наступного: 3028, 00 грн. – судовий збір; 200 000, 00 грн. – витрати на професійну правничу допомогу. Позивач зобов`язується надати всі належні докази на підтвердження понесених витрат із розглядом справи протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Таким чином, вказане свідчить, що у відзиві на позов відповідач зазначив орієнтовні судові витрати позивача, а не відповідача, та вказав про подання доказів саме позивачем, а не відповідачем.
Отже, фізичною особою-підприємцем Соколиком Сергієм Івановичем не виконані вимоги вищевказаного процесуального законодавства, оскільки відзив на позов, який є першою заявою поданою під час позовного провадження, не містить ані попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які Відповідач очікує понести чи поніс у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, ані жодних доказів на підтвердження їх розміру, як того вимагають приписи чинного процесуального законодавства.
Водночас, подання попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, передбачене ст. 124 ГПК України, саме по собі не є тотожним заяві про намір подати докази їх фактичного понесення після ухвалення рішення. Такий розрахунок має інформаційний характер і спрямований на забезпечення процесуальної визначеності, однак не звільняє сторону від обов`язку чітко заявити до закінчення судових дебатів про намір реалізувати право на компенсацію відповідних витрат. Інше тлумачення фактично нівелювало б зміст ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду про те, що зазначення учасником справи орієнтовного розміру витрат на правничу допомогу, який змістовно не висловлює намір останнього отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування цих витрат, виключає можливість задоволення поданої в подальшому таким учасником заяви про ухвалення додаткового рішення за умови, що до судових дебатів останній не заявив про подання доказів на підтвердження зазначених витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, викладена у постанові від 08.09.2025р. у справі №756/5565/23.
Заява про подання доказів, у порядку ч.8 ст. 129 ГПК України, по своїй суті не є тотожним попередньому визначенню учасником справи суми судових витрат на професійну правничу допомогу, а також заяві про ухвалення додаткового судового рішення про розподіл судових витрат. Схожий висновок щодо заяв надано у постанові Верховного Суду від 30.05.2024р. у справі №910/5316/21 та в ухвалі від 21.10.2025р. у справі №904/3718/24.
У даному випадку, за твердженням позивача (не спростованим відповідачем), на момент ухвалення рішення Господарського суду Дніпропетровської області 10.11.2025р. у даній справі відповідач не подав докази на підтвердження факту понесення ним витрат на правову допомогу у суді першої інстанції і при цьому представник відповідача не заявив до закінчення судових дебатів про намір надати відповідні докази після ухвалення судового рішення протягом 5 днів, а заява про додаткове рішення подана лише після ухвалення рішення, що свідчить про недотримання заявником вимог, встановлених ч. 8 ст. 129 ГПК України, зокрема, в частині заявлення про намір подати докази понесення судових витрат у встановленому законом порядку.
Отже, Фізична особа-підприємець Соколик Сергій Іванович пропустив два з обов`язкових етапів практичної реалізації принципу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.11.2023р. у справі №905/493/22.
При цьому, Суд не наділений повноваженнями діяти замість сторони та формувати за неї процесуальну позицію щодо розподілу витрат. Реалізація права на компенсацію витрат на професійну правничу допомогу є проявом диспозитивності, а тому залежить виключно від належної та своєчасної ініціативи відповідної сторони. За відсутності чітко вираженої заяви до закінчення судових дебатів, висловленої у порядку ч. 8 ст. 129 ГПК України, суд позбавлений процесуальних підстав для подальшого вирішення питання про такі витрати.
Відтак, на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення у суду були відсутні докази на підтвердження факту понесення відповідачем витрат на правову допомогу і сторона не заявила до судових дебатів про намір надати відповідні докази після ухвалення рішення.
Постановляючи оскаржуване додаткове рішення, суд першої інстанції не врахував дані обставини і вище зазначені вимоги процесуального закону та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви відповідача.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на недотримання відповідачем приписів ч. 8 ст. 129 ГПК України, внаслідок неподання ним доказів понесених витрат на правову допомогу до завершення розгляду справи, а також не заявлення під час розгляду справи (до закінчення стадії судових дебатів) про намір подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення, ураховуючи сталу та послідовну практику правових позицій у застосуванні ст.ст. 124, 129, 221, 244 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2025р. у справі №904/2969/25 - скасуванню з прийняттям нового додаткового рішення про відмову у задоволенні заяви відповідача.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Додаткове рішення господарського суду зазначеним вимогам не відповідає.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм процесуального права судом попередньої інстанції під час прийняття оскаржуваного процесуального документу знайшли своє підтвердження.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Розподіл судових витрат у зв`язку з розглядом даної апеляційної скарги судом не здійснюється, оскільки Позивачем оскаржено додаткове рішення щодо вирішення питання про розподіл судових витрат. Натомість, сплата судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Законом України “Про судовий збір” не передбачена.
Керуючись ст. 123, 124, 126, 129, 232, 234, 235, 244 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Процюк Ліни Сергіївни - задовольнити.
Додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.11.2025р. у справі №904/2969/25 - скасувати.
Прийняти нове додаткове рішення. 
У задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Соколика Сергія Івановича, про прийняття додаткового рішення щодо розподілу судових витрат у справі №904/2969/25 – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України. 
Повний текст постанови складено 02.04.2026 р.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін

Суддя С.В. Мартинюк