П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/8547/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Комар Павло Анатолійович 
Суддя-доповідач - Залімський І. Г. 
13 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Залімського І. Г. 
суддів: Мацького Є.М.  Сушка О.О. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницького міського суду Вінницької області, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області, третя особа - Державна судова адміністрація України, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив суд:
- визнати неправомірну відмову у видачі наказу Вінницького міського суду Вінницької області у листі №02-01/42/2024 від 27.06.2024 про нарахуванні та виплаті позивачу вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді (14 років), але не менше шестимісячного заробітку зв`язку з виходом у відставку у відповідності до ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 №2862-ХІІ (Закон №2862-ХІІ) , з урахуванням вже виплачених сум;
- зобов`язати Вінницький міський суд Вінницької області видати наказ або внести зміни до Наказу №41-к від 29.05.2024 року про нарахування та виплату вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді (14 років), але не менше шестимісячного заробітку зв`язку з виходом у відставку у відповідності до ч. 3 ст. 43 Закону № 2862-ХІІ, з урахуванням вже виплачених сум;
- визнати неправомірну відмову ТУ ДСА у Вінницькій області про нарахування та виплату вихідну допомогу судді без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді (14 років), але не менше шестимісячного заробітку зв`язку з виходом у відставку у відповідності до ч. 3 ст. 43 Закону № 2862-ХІІ, з урахуванням вже виплачених сум;
- зобов`язати ТУ ДСА у Вінницькій області нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу судді без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді (14 років), але не менше шестимісячного заробітку зв`язку з виходом у відставку у відповідності до ч. 3 ст. 43 Закону № 2862-ХІІ, з урахуванням вже виплачених сум.
Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив:
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06.06.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таке рішення, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач набув статусу судді в листопаді 2009 року, коли діяв Закон №2862-XII у редакції від 22.05.2008 року, який визначав порядок і розмір вихідної допомоги: місячний заробіток за повний рік роботи, але не менше шести місячних окладів (ч. 3 ст. 43). Саме на цю державну гарантію позивач розраховував справедливо й обґрунтовано, що підтверджено як нормами національного законодавства, так і доктриною легітимних очікувань.
Фактичне застосування менш вигідної норми позбавило апелянта права, набутого за попереднім законом, і суперечить забороні звуження прав, а також порушує правову визначеність та принципи стабільності права.
Представник Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області подав відзив на апеляційну скаргу позивача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважив, що територіальне управління діяло на підставі, в межах і в спосіб передбачені Конституцією України та законами України і жодним чином не порушувало прав позивача.
Відповідач та третя особа не подали відзиву або письмових пояснень на апеляційну скаргу.
З урахуванням п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, Указом Президента України від 10 листопада 2009 року №918/2009 ОСОБА_1 призначений суддею Замостянського районного суду Вінницької області строком на п`ять років. Указом Президента України від 21 вересня 2012 року №558/2012 переведений у межах п`ятирічного строку на посаду судді Вінницького міського суду Вінницької області. Указом Президента України від 12 червня 2017 року №157/2017 призначений на посаду судді Вінницького міського суду Вінницької області
28.05.2024 рішенням Вищої ради правосуддя №1606/0/15-24 № «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вінницького міського суду Вінницької області у зв`язку із поданням заяви про відставку» звільнено ОСОБА_1 з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Наказом Голови Вінницького міського суду Вінницької області №41-к від 29.05.2024 року відповідно до Рішення ВРП від 28.05.2024 року №1606/0/15-24 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вінницького міського суду Вінницької області у відставку», керуючись постановою КМУ від 08.09.2023 року №957 «Про внесення змін до порядків, затверджених постановами КМУ від 08.02.1995 року №100 і від 08.08.2016 року №500», ст. 24 Закону України «Про відпустки» від 15.09.1996 року №504/96-ВР, ст. 24, ч. 1 ст. 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII ОСОБА_1 відраховано зі штату Вінницького міського суду Вінницької області 28 травня, як такого, що звільнений у відставку.
Також, позивачу було виплачено вихідну допомогу в розмірі трьох розмірів місячної суддівської винагороди.
На переконання позивача, така виплата здійснена у неповному розмірі, а тому 26.06.2024 він звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із заявою про нарахування та виплату йому вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку відповідно до положень Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року у редакції, яка діяла на дату призначення позивача на посаду судді.
Головою Вінницького міського суду Вінницької області розглянуто заяву ОСОБА_1 та листом за №02-01/42/2024 від 27.06.2024 року повідомлено позивача про те, що на час звільнення у відставку (28.05.2024 року) є чинна норма Закону від 02.06.2016 року № 1402-VIІІ, відповідно внесення змін до наказу голови суду від 29.05.2024 №41-к не є можливим.
Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у ході розгляду справи підтверджено відсутність протиправних дій з боку відповідача при виплаті позивачу вихідної допомоги при виході у відставку відповідно до чинного законодавства України на момент звільнення позивача.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VII (Закон №1402-VIII) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.
Разом з цим, на час призначення позивача на посаду судді діяли норми Закон №2862-ХІІ.
Так, частиною 3 статті 43 Закону №2862-ХІІ було визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.
Закон №2862-ХІІ втратив чинність на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VІ (Закон №2453-VI).
Законом №2453-VІ змінено розмір суддівської винагороди, а саме встановлено поетапне збільшення посадового окладу судді і відповідно зменшено розмір вихідної допомоги судді у зв`язку з виходом у відставку.
Відповідно до ст.136 Закону №2453-VI судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. У разі якщо суддя, відставка якого була припинена у зв`язку з повторним обранням на посаду, знову подасть заяву про відставку, виплата вихідної допомоги не здійснюється.
В подальшому, відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" №1166-VII, який набрав чинності 01.04.2014, із Закону №2453-VІ виключено статтю 136, яка передбачала право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
Законом №1402-VII виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою було відновлено, а її розмір відповідно до статті 143 вказаного закону встановлено у розмірі 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.
Таки чином, станом на дату звільнення ОСОБА_1 у відставку рішенням Вищої Ради правосуддя від 28.05.2024 №1606/0/15-24 чинними нормами Закону №1402-VII передбачено право на виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.
Позивач не заперечує, що йому виплачено вихідну допомогу у розмірі 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.
Разом з цим, на переконання позивача, вихідну допомогу при звільненні належить до виплати відповідно до норм чинного законодавства саме на призначення його на посаду судді.
У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Згідно із п.4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
Конституційний Суд України у абз. 6 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини рішення від 19.11.2013 №10-рп/2013 вказав, що за своєю юридичною природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини однією з визначальних обставин, за яких легітимні (законні) очікування можуть охоронятися статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Однак не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат, тощо) (рішення від 26 червня 2014 року в справі "Суханов та Ільченко проти України" (заяви №68385/10 і 71378/10).
Законом № 2862-ХІІ, чинного законодавства на час призначення позивача на посаду судді, дійсно було передбачено право судді на виплату вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.
Однак, необхідною передумовою для набуття даного права є вихід судді у відставку. Право на виплату вихідної допомоги суддя набуває у зв`язку із відставкою, яка є особливою формою звільнення судді з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Саме із прийняттям відповідного акту про звільнення судді у зв`язку з поданням заяви про відставку законодавець пов`язує виплату цієї допомоги.
Аналогічні правові висновки застосовані у постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №642/6354/17 та від 25.06.2020 у справі №802/2084/17-а.
Відтак, до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли саме на час прийняття рішення про звільнення у відставку судді стосовно позивача, а саме станом на 28 травня 2024 року.
При цьому, відмова відповідача у виплаті позивачу вихідної допомоги у розмірі передбаченому ч. 3 ст. 43 Закону №2862-ХІІ не є звуженням змісту та обсягу прав позивача, оскільки законодавство, чинне на момент виходу позивача у відставку, виплату такої допомоги передбачало у розмірі 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.
Таким чином, виплата позивачу вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, не порушила його права на отримання такої вихідної допомоги у визначеному Законом розмірі.
Також відсутні підстави вважати, що відповідачем порушений принцип легітимних очікувань позивача.
Принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України). 
Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими.
Принцип легітимних очікувань властивий, головним чином, для публічно-правових спорів, що вирішуються адміністративними судами, оскільки у сукупності з принципами правової визначеності та належного урядування створює надійну основу для гарантування реалізації в Україні основної ідеї/мети системи адміністративних судів, а саме, захисти «малої людини» від «великої держави», в особі її багаточисленних суб`єктів владних повноважень, які наділені множинністю повноважень та низкою механізмів владного примусу.
Легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи правових норм; не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги).
Правовим підґрунтям для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норми права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору.
Проте, відсутність у законі приписів щодо певного права, яке слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, який визначає механізм реалізації такого права, не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права.
Позивач реалізував своє право на відставку за нормами Закону №1402-VIII, тому й виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою здійснено відповідно до статті 143 Закону №1402-VIII.
З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про про відсутність протиправних дій з боку відповідача при виплаті позивачу вихідної допомоги при виході у відставку відповідно до чинного законодавства України на момент звільнення позивача.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Залімський І. Г.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Мацький Є.М.    Сушко О.О.