Справа № 638/10284/25
Провадження № 2/638/1568/26

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2026 року    м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого - судді Шамраєва М.Є.,
за участі секретаря судових засідань – Пухно М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Шевченківського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом позивача:  ОСОБА_1  до відповідача:  ОСОБА_2  про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

У С Т А Н О В И В: 

Позивач ОСОБА_1 за допомогою системи "Електронний суд" звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя. Крім того, просила стягнути з відповідача судові витрати. 
В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що 29 серпня 2009 року між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис № 1567. За рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2022 року у справі № 638/2884/22 шлюб між сторонами був розірваний. За час перебування у шлюбі у сторін була народжена донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування у шлюбі в інтересах сім`ї, за спільні кошти сторонами було придбане майно, а саме ізольовану двокімнатну квартиру (загальною площею 51, 9 кв. метрів) АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу квартири, № 2020, посвідчений та виданий 28 грудня 2017 року приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Железняк Л.В., одночасно зареєстрований у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень рішенням про державну реєстрацію приватного нотаріуса ХМНО Харківської області Железняк Л.В. Згідно рішення про державну реєстрацію нерухомого майна, за попередньою домовленістю подружжя, право власності на зазначену квартиру було зареєстроване одноособово за колишнім чоловіком ОСОБА_2 , індексний № реєстрації 39021311. Оскільки правовстановлюючі документи на спірну квартиру у позивача відсутні, так як вони знаходяться у відповідача, до матеріалів позову додано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Сторони не досягли згоди щодо поділу майна, тому просить суд визнати двокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровану на праві власності цілком за ОСОБА_2 28.12.2017 року у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, свідоцтво про право власності на нерухоме майно – індексний № 3921311, спільним сумісним майном подружжя та визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину двокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_2 . Відповідач відмовляється врегулювати питання поділу спільного майна у добровільному порядку, у зв`язку з чим з метою захисту свого майнового права позивач вимушена звернутися до суду з відповідною позовною заявою.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 05.06.2025 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 10.06.2025 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 03.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.
До суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Липовецької В.В. про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. 
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву або клопотань з процесуальних питань до суду не подавав.
Згідно частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Тож ухвалою суду від 07.04.2026 постановлено цивільну справу за позовом позивача:  ОСОБА_1  до відповідача:  ОСОБА_2  про поділ спільного сумісного майна подружжя розглядати в порядку заочного розгляду.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Судом встановлено, що 29 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис № 1567, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 29.08.2009 та актовим записом про шлюб № 1567, отриманим через застосунок «Дія».
Відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2022 року у справі № 638/2884/22 шлюб між сторонами був розірваний.
Як убачається з копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке видано повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції 12 травня 2015 року, батьками останньої є  ОСОБА_2  та  ОСОБА_1 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.05.2025 за № 428823223, державним реєстратором приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Железняк Л.В., 28.12.2027 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , (загальною площею 51, 9 кв. м.). Документами, на підставі яких здійснено державну реєстрацію, зазначено: договір купівлі-продажу, серії та номер: 2020, виданий 28.12.2017, видавник: Железняк Л.В., приватний нотаріус Харківського міського готаріального округу Харківськох області.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до статті 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. 
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно з вимогами частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У зв`язку з викладеним у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Суд зауважує, що особистими коштами є кошти, які були отримані одним з подружжя до реєстрації шлюбу, або ж отримані у спадок, подарунок, а також страхові виплати. Це має підтверджуватися доказами, а отже, джерело походження коштів на придбання спірного майна має бути повністю розкрите. Наприклад, суду слід надати договір купівлі-продажу майна, яке належало одному з подружжя до реєстрації шлюбу та було продане в подальшому для придбання іншого майна або реєстрації підприємства, а також виписку з банківського рахунку, яка підтверджує наявність коштів на момент купівлі та їх рух.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Так, матеріалами справи підтверджено, що у період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у шлюбі, 28.12.2017 ними була придбана двокімнатна квартира (загальною площею 51, 9 кв. м) АДРЕСА_1 , презумпція спільності майна подружжя не спростована.
Сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають рівні права на майно, набуте за час шлюбу, та позивач ОСОБА_1 має право на поділ спільного нерухомого майна, що зареєстроване на праві власності за відповідачем, при цьому у разі поділу майна частки сторін (колишнього подружжя) є рівними.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ст.71 СК України).
У цій справі жоден із сторін не заявив про сплату грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно; грошові кошти на депозитний рахунок суду для присудження одному з подружжя грошової компенсації не вносились.
Визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на майно в його ідеальних частках без поділу в натурі не суперечить закону та не порушує прав сторін.
Визнання в порядку поділу майна подружжя за позивачем права власності на 1/2 частку цього майна не позбавляє сторін в подальшому звернутися до суду з вимогами про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, в порядку статті 364 ЦК України, чи про припинення права на частку у спільному майні в порядку статті 365 ЦК України, як і не позбавляє права на укладення цивільно-правових угод щодо майна, яким володіють на праві спільної власності.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення у повному обсязі позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, оскільки позов ОСОБА_1 задоволено повністю, суд вважає, що судовий збір в сумі 5250, 00 грн, сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом слід стягнути з відповідача ОСОБА_2 .
Керуючись ст. 4, 12, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву позивача: ОСОБА_1 до відповідача: ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя – задовольнити.
Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 двокімнатну квартиру   АДРЕСА_2 .
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за  ОСОБА_1  право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири    АДРЕСА_2 .
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за  ОСОБА_2  право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири    АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1  судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5250 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят ) грн 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості щодо учасників справи:

позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_4 , адреса місця проживання АДРЕСА_5 .

Суддя М.Є. Шамраєв