Номер провадження: 22-ц/813/1129/26 
Справа № 947/25396/25
Головуючий у першій інстанції Громік Д. Д.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П., 
за участю секретаря Булацевської Я.В.
учасники справи:
позивач – фізична особа-підприємець ОСОБА_1 
відповідач – Акціонерне товариство «ДТЕК Одеські електромережі»
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хаджибейського районного суду міста Одеси від 01 жовтня 2025 року, постановлена у складі судді Громіка Д.Д., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ДТЕК Одеські електромережі» про зобов`язання вчинити певні дії,-
установив:
Короткий зміст позовних вимог.
ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «ДТЕК Одеські електромережі» про зобов`язання відповідача АТ «ДТЕК Одеські Електромережі» вирішити питання щодо підключення електроустановок приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Фізична особа – підприємець ОСОБА_1 Код НОМЕР_1 .
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.
Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 01 жовтня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до АТ «ДТЕК Одеські електромережі» про зобов`язання вчинити певні дії.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що спір у справі виник з приводу укладання договору саме у господарській діяльності, сторонами якого є позивач як фізична особа - підприємець та відповідач як господарююча юридична особа, а тому такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 01.10.2025 та направити справу для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції лишив поза увагою , що приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 належить мені , як фізичній особі Код ЄДРПОУ: 3208016697.
Як доказ було надано технічний паспорт на об`єкт нерухомості (нежитлового приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ) - в матеріалах справи.
Також суд першої інстанції лишив поза увагою доводи в заяві про усунення недоліків від 29.09.2025, а саме, те що позивач має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, разом не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманного працівника.
Фактично позивач не пов`язаний господарськими відносинами з відповідачем, в розумінні ст. 3 ГК України.
Позиція учасників справи.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу, в якій просить суд ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 01.10.2025 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Вказує, що оскаржувана ухвала є повністю законна та обґрунтована.
Щодо явки сторін.
Сторони належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання, до судового засідання не з`явились сторони, заяв про відкладення не надходило, що у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Суд першої інстанції відмовивши у відкритті провадження зазначив, що спір у справі виник з приводу укладання договору саме у господарській діяльності, сторонами якого є позивач як фізична особа - підприємець та відповідач як господарююча юридична особа, а тому такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин в порядку позовного, наказного та окремого провадження, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 904/6125/20.
Згідно з частиною першою статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.
Відповідно до статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Перелік категорій справ, що підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, визначено у статті 20 ГПК України.
Відповідно до п.1 частини 1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.
Слід також врахувати, що ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами, господарських відносин, врегульованих ЦК, ГК, іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (п. 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 у справі №214/4137/17).
При цьому визначальною ознакою справи господарської юрисдикції є суть (зміст, характер) спору (п. 4.13 ухвали Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/5179/20).
У даному випадку вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах як суб`єкт господарювання та чи можна визначити ці правовідносини як господарські.
Як слідує з матеріалів позовної заяви, позивач на момент звернення до суду з позовом є зареєстрованою у встановленому законом порядку фізичною особою-підприємцем, тобто є суб`єктом господарювання, зокрема за КВЕД 86.21 «Загальна медична практика (основний)», окрім цього в позові він зазначає позивачем – фізична особа-підприємець ОСОБА_1 .
Предметом позову у справі є зобов`язання відповідача щодо підключення електроустановок приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Фізична особа – підприємець ОСОБА_1 Код НОМЕР_1 .
З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що, позивач неодноразово звертався з приводу вирішення питання щодо підключення електроустановок приміщення, як ФОП, а саме у лютому 2025 року звернувся АТ «ДТЕК Одеські Електромережі» щодо підключення електроустановок приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та від ДТЕК Одеські Електромережі отримав відповідь – відмову №Р140225364636 від14.02.2025 року. На вимогу ДТЕК Одеські Електромережі ним було надано технічний паспорт на об`єкт нерухомості (нежитлове приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ) та отримано від ДТЕК Одеські Електромережі чергову відмову №Р200225375882 від 21.02.2025р.
Також як вбачається з наданих доказів, для ФОП ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 , відповідно на який і посилається позивач у своєму позові щодо спірних правовідносин.
При цьому, суд також враховує, що відповідно до Правил роздрібного ринку електричної енергії побутовий споживач - індивідуальний побутовий споживач (фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність) або колективний побутовий споживач (юридична особа, створена шляхом об`єднання фізичних осіб - побутових споживачів, яка розраховується за електричну енергію за показами загального розрахункового засобу обліку в обсязі електричної енергії, спожитої для забезпечення власних побутових потреб таких фізичних осіб, що не включають професійну та/або господарську діяльність).
При цьому об`єкт нерухомості, щодо забезпечення електроенергією якого виник спір, є нежитловою нерухомістю, що в свою чергу, виключає споживання позивачем електричної енергії для задоволення власних побутових потреб. Будь-яких відомостей про використання цього майна для власних побутових потреб позивача матеріали позову не містять.
Отже з наведених обставин слідує, що спір у справі виник з приводу укладання договору саме у господарській діяльності, сторонами якого є позивач як фізична особа - підприємець та відповідач як господарююча юридична особа, а тому такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Згідно п. 1 ч. 1ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно зазначив, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та його належить розглядати в порядку господарського судочинства, тому у відкритті провадження в справі слід відмовити.
Доводи скаржника про те, що приміщення належить йому як фізичній особі, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки належність об`єкта на праві приватної власності фізичній особі не визначає юрисдикцію спору. Визначальним є характер використання об`єкта та зміст правовідносин.
Нежитлове приміщення за своєю правовою природою не призначене для задоволення побутових потреб. Доказів використання такого приміщення виключно для особистих, не пов`язаних із господарською діяльністю потреб, матеріали справи не містять.
Посилання скаржника на намір придбати електроенергію для особистих потреб є декларативним та не підтверджене належними доказами. Юрисдикція спору визначається з урахуванням об`єктивних обставин, а не суб`єктивного волевиявлення сторони.
Доводи апеляційної скарги про відсутність господарських правовідносин у розумінні статті 3 ГК України не можуть бути прийняті судом, оскільки спір виник саме з приводу укладення правочину щодо забезпечення електроенергією нежитлового об`єкта між фізичною особою-підприємцем та акціонерним товариством, що за своїм змістом пов`язано із здійсненням господарської діяльності. 
Щодо посилання на постанову ВС у справі №910/17395/23, то апеляційний суд зазначає, що вказані правовідносини не є релевантними до обставин справи №947/25396/25, оскільки , як встановлено з матеріалів справи позивачем є ФОП, об`єкт — нежитловий, звернення здійснювалися як суб`єктом господарювання, та укладено позивачу надано особовий рахунок ФОП з відповідної ціною за категорією споживача.
Тому наведена постанова не є релевантною за фактичними обставинами.
Наведені в апеляційній скарзі доводи які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Хаджибейського районного суду міста Одеси від 01 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді          М.В. Назарова

Ю.П. Лозко