ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/3308/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.,

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"

на рішення Господарського суду Одеської області
(суддя - Желєзна С.П.)
від 13.01.2025
та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Принцевська Н.М., судді: Діброва Г.І., Ярош А.І.)
від 10.02.2026

у справі №916/3308/24

за позовом Державного закладу "Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія"
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 635 914, 63 грн,

за участю представників учасників справи:
позивача - не з`явився,
відповідача - Оляш К.І.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Державний заклад «Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського» (далі також - Університет, позивач) звернувся до господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» (далі - ТОВ «ООЕК», відповідач) про визнання недійсними додаткових угод №№1, 2 від 21.01.2021, №№3, 4, 5, 6, 7 від 31.08.2021, №№8, 9, 10 від 30.11.2021 до договору від 23.12.2020 №26296Б, укладеного між сторонами, та стягнення з відповідача надмірно сплачених коштів у розмірі 635 914,63 грн.

1.2. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказав на укладення спірних угод із порушенням вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» у зв`язку зі збільшенням ціни за 1 кВт*год електричної енергії за одиницю товару з 1,788902377 грн з ПДВ до 4,15361 грн з ПДВ, тобто більше, ніж на 10 %. Університет відзначив, що опублікована на сайті ДП «Оператор ринку» інформація про коливання ціни, яка стала підставою для внесення змін до договору, не могла бути достатньою основою для укладення спірних правочинів.

2. Короткий зміст судових рішень, ухвалених за результатом розгляду справи по суті спору

2.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.01.2025, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026, у справі №916/3308/24 позов задоволено в повному обсязі. Визнано недійсними додаткові угоди №1 та №2 від 21.01.2021, №№3, 4, 5, 6, 7 від 31.08.2021 та №№8, 9, 10 від 30.11.2021 до договору про закупівлю електричної енергії від 23.12.2020 №26296Б, укладені між Університетом та ТОВ «ООЕК». Стягнуто з ТОВ «ООЕК» на користь Університету надмірно сплачені кошти у розмірі 635 914,63 грн.

2.2. Ухвалюючи судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірні додаткові угоди укладені між сторонами з порушенням норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», що є підставою для визнання таких додаткових угод до договору недійсними. З огляду на наведене суди дійшли висновку, що безпідставно набуті ТОВ «ООЕК» кошти мають бути повернуті позивачу відповідно до положень частини першої статті 216, частини першої статті 1212, пункту 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Одеської області від 13.01.2024 та постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 у справі №916/3308/24, ТОВ «ООЕК» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові акти, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 

3.2. На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі відповідач із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) відзначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме: статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; статті 19, 13, 55, 131-1 Конституції України; пункт 6 частини першої статті 3, статтю 11, частини першу - третю статті 13, статті 15, 16, 203, 215, частину першу статті 216, статтю 217, частину першу статті 638, статтю 1212 ЦК України; статтю 23 Закону України «Про прокуратуру»; частину третю статті 180 Господарського кодексу України; частини першу, четверту статті 7, пункт 1 частини першої статті 10 Закону України «Про публічні закупівлі», висновок щодо застосування яких на даний час відсутній. 

У поданій касаційній скарзі ТОВ «ООЕК», серед іншого, наголошує і на такому:

- позивачем не був доведений факт порушення його прав, за захистом яких він звернувся до суду, саме відповідачем, що свідчить про неналежний спосіб захисту, обраний позивачем;

- Верховний Суд у справі № 916/4982/23, скасовуючи судові рішення у справі та передаючи справу на новий розгляд, зокрема вказав на те, що як вбачається із оскаржених рішень, хоча відповідач стверджував, що у позивача відсутнє порушене право, за захистом якого він звернувся у межах справи № 916/4982/23, суди не надали оцінку вказаним доводам та не спростували / погодилися із наведеними, зокрема у відзиві на позовну заяву твердженнями;

- умисне укладення оспорюваних додаткових угод, а потім їх оскарження в судовому порядку свідчить про недобросовісність та суперечливість поведінки позивача;

- позивачу слід було нічого не робити взагалі, не підписувати ніякі додаткові угоди, щоб і далі отримувати постачання електроенергії за первісною ціною договору аж до моменту набрання законної сили рішеннями суду про визнання укладеною кожної додаткової годи про збільшення ціни договору. Натомість позивач добровільно підписав спірні додаткові угоди до договору про збільшення ціни електроенергії із відповідачем та повністю їх виконав;

- саме Держаудитслужба є належним позивачем у даній справі. В силу приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у випадку незвернення Держаудитслужби до суду із відповідним позовом задля захисту інтересів держави, такий позов може бути поданий прокурором. Отже, Університет не є належним позивачем у спірних правовідносинах, оскільки позов було подано з метою повернення коштів до державного бюджету;

- позивачем не було доведено, а судами попередніх інстанцій не було встановлено підстав для визнання недійсними інших умов оспорюваних додаткових угод №№ 1-10, які не стосуються збільшення ціни за одиницю товару;

- договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України;

- судом першої інстанції застосовано односторонню реституцію, чим порушено приписи частини першої статті 216 ЦК України;

- судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального права, а саме частину першу статті 2, статтю 236 ГПК України.

3.3. Відзив на касаційну скаргу до Суду не надходив. 

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, та мотиви, з яких виходили суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень

4.1. Між Університетом (Споживач) та ТОВ «ООЕК» (Постачальник) 23.12.2020 укладено договір про закупівлю електричної енергії №26296Б (далі - Договір), відповідно до пункту 2.1 якого Постачальник продає Споживачу електричну енергію за кодом ДК 021:2015 09310000-5-Електрична енергія, а саме: електрична енергія (корпуси) для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії.

Згідно з пунктами 2.3, 2.4 Договору очікуваний загальний обсяг споживання електричної енергії на 2021 рік складає 794 608 кВт*год (активна електрична енергія), згідно з додатком 3 «Обсяги постачання (закупівлі) електричної енергії Споживачу». Строк постачання електричної енергії з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року.

Відповідно до пункту 5.2 Договору загальна ціна цього договору складає 1 421 476,14 грн. Ціна за одиницю товару (електричної енергії) зазначена у додатку 2 «Комерційна пропозиція ПВЦ індивідуальна комерційна пропозиція» до цього договору.

За змістом пункту 5.3 Договору зміна ціни за одиницю товару (електричної енергії) може відбуватися відповідно до умов статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» за умови, що зазначені зміни не призведуть до збільшення ціни договору, визначеної в пункті 5.2 договору. Істотні умови цього договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю. У цьому випадку зміна ціни за одиницю здійснюється на таких умовах: Постачальник письмово звергається до Споживача щодо зміни ціни за одиницю товару. Наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується відомостями про середньозважену ціну купівлі-продажу електричної енергії на РДП у відповідному місяці з офіційного сайту Оператора ринку, що створений та діє відповідно до розділу VII Закону України «Про ринок електричної енергії», а також може підтверджуватись довідками відповідних органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання ціни на ринку, з обов`язковим врахуванням середньозваженої ціну купівлі - продажу електричної енергії на РДП саме у відповідному місяці. Довідки або висновки, що враховують показники внутрішньодобового ринку, а також середньозважену ціну за окрему декаду або 20 днів розрахункового місяця не є належним підтвердженням факту коливання ціни товару на ринку. У разі виникнення необхідності у подальшій зміні ціни товару виключно відносно попередньої зміни ціни, наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується виключно в той же спосіб, що зазначений раніше у цьому пункті.

Ціна за 1 кВт/год електричної енергії може були змінена з першого числа розрахункового місяця, у якому відбудуться такі зміни, що буде відображено в додатковій угоді до договору за згодою сторін (пункт 5.4 Договору).

Відповідно до пункту 5.6 Договору приймання - передача електричної енергії, поставленої Постачальником та прийнятої Споживачем у розрахунковому періоді оформлюється шляхом підписання сторонами щомісячних актів приймання-передачі, які є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно з пунктом 13.2 Договору Постачальник має повідомити про намір внесення будь-яких змін до умов договору Споживача не пізніше, ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право Споживача розірвати договір. Постачальник зобов`язаний повідомити Споживача в порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про право припинити дію договору без сплати будь-яких штрафних санкцій чи іншої фінансової компенсації Постачальнику, якщо Споживач не приймає нові умови.

4.2. Листом від 18.01.2021 ТОВ «ООЕК» запропонувало позивачу укласти додаткову угоду №1 до Договору у зв`язку з коливанням ціни електричної енергії на ринку. При цьому відповідачем було повідомлено позивача, що у випадку незгоди із пропозицією щодо внесення зазначених змін до договору, Споживач має право розірвати договір без оплати передбачених договором штрафних санкцій.

Листом від 18.01.2021 ТОВ «ООЕК» запропонувало позивачу укласти додаткову угоду №2 до Договору у зв`язку з коливанням ціни електричної енергії на ринку. При цьому відповідачем було повідомлено позивача, що у випадку незгоди із пропозицією щодо внесення зазначених змін до договору, Споживач має право розірвати договір без оплати передбачених договором штрафних санкцій.

4.3. Між Університетом та ТОВ «ООЕК» 21.01.2021 укладено додаткову угоду №1 до Договору, за змістом пункту 1 якої сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 1,926521014788 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,321086835798 грн.

Крім того, додатковою угодою від 21.01.2021 №1 до Договору сторонами зменшено загальний обсяг споживання електричної енергії на 2021 рік до 737 846 кВт*год, викладено додатки до договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 01.01.2021.

4.4. Між Університетом та ТОВ «ООЕК» 21.01.2021 укладено додаткову угоду №2 до Договору, за змістом пункту 1 якої сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 2,0779015162668 грн, в т.ч. ІІДВ 20% - 0,3463169193778 грн.

Крім того, додатковою угодою від 21.01.2021 №2 до Договору сторонами зменшено загальний обсяг споживання електричної енергії на 2021 рік до 684 092 кВт*год, викладено додатки до договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 01.01.2021.

4.5. Між Університетом та ТОВ «ООЕК» 31.08.2021 укладено додаткову угоду №3 до Договору, за змістом пункту 1 якої сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 2,24442006789348 грн., в т.ч ПДВ 20% - 0,37407001131558 грн.

Крім того, додатковою угодою від 31.08.2021 №3 до Договору сторонами зменшено загальний обсяг споживання електричної енергії на 2021 рік до 636 830 кВт*год, викладено додатки до договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 01.01.2021.

4.6. Між Університетом та ТОВ «ООЕК» 31.08.2021 укладено додаткову угоду №4 до Договору, за змістом пункту 1 якої сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 2,4275838 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,4045973 грн.

Крім того, додатковою угодою від 31.08.2021 №4 до Договору сторонами зменшено загальний обсяг споживання електричної енергії на 2021 рік до 592 332 кВт*год, викладено додатки до договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 01.01.2021.

4.7. Між Університетом та ТОВ «ООЕК» 31.08.2021 укладено додаткову угоду №5 до Договору, за змістом пункту 1 якої сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 2,67034218 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,44505703 грн.

Крім того, додатковою угодою від 31.08.2021 №5 до Договору сторонами зменшено загальний обсяг споживання електричної енергії на 2021 рік до 562 916 кВт*год, викладено додатки до договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 01.08.2021.

4.8. Між Університетом та ТОВ «ООЕК» 31.08.2021 укладено додаткову угоду №6 до Договору, за змістом пункту 1 якої сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 2,937376398 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,489562733 грн.

Крім того, додатковою угодою від 31.08.2021 №6 до Договору сторонами зменшено загальний обсяг споживання електричної енергії на 2021 рік до 536 175 кВт*год, викладено додатки до договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 01.08.2021.

4.9. Між Університетом та ТОВ «ООЕК» 31.08.2021 укладено додаткову угоду №7 до Договору, за змістом пункту 1 якої сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 3,11361898188 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,51893649698 грн.

Крім того, додатковою угодою від 31.08.2021 №7 до Договору сторонами зменшено загальний обсяг споживання електричної енергії на 2021 рік до 521 038 кВт*год, викладено додатки до договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 01.08.2021.

4.10. Між Університетом та ТОВ «ООЕК» 30.11.2021 укладено додаткову угоду №8 до Договору, за змістом пункту 1 якої сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 3,43337 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,57223 грн.

Крім того, додатковою угодою від 30.11.2021 №8 до Договору сторонами викладено додатки до договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 10.10.2021.

4.11. Між Університетом та ТОВ «ООЕК» 30.11.2021 укладено додаткову угоду №9 до Договору, за змістом пункту 1 якої сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 3,77635 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,62939 грн.

Крім того, додатковою угодою від 30.11.2021 №9 до Договору сторонами викладено додатки до договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 10.10.2021.

4.12. Між Університетом та ТОВ «ООЕК» 30.11.2021 укладено додаткову угоду №10 до Договору, за змістом пункту 1 якої сторони домовились змінити ціну за електричну енергію за 1 кВт*год не більше, ніж на 10 % у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку, та без збільшення загальної вартості договору, що підтверджується інформацією з вебсайту ДП «Оператор ринку»; ціна за 1 кВт*год становить 4,15361 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 0,69227 грн.

Крім того, додатковою угодою від 30.11.2021 №10 до Договору сторонами викладено додатки до договору у новій редакції та визначено, що угода застосовується до правовідносин сторін з 10.10.2021.

4.13. Додаткові угоди №3-10 до Договору також були укладені між сторонами після направлення ТОВ «ООЕК» відповідних пропозицій з наданням інформації з вебсайту ДП «Оператор ринку».

Отже, між сторонами по справі укладено 10 спірних угод, якими збільшено вартість за 1 кВт з 1,788902377 грн до 4,15361 грн.

4.14. На виконання зобов`язань за Договором між сторонами підписано акти приймання-передачі електричної енергії за період з січня 2021 року до січня 2022 року на загальну суму 1 562 373,25 грн, обсяг поставленої Університету електричної енергії становив 458 737 кВт*год. Обсяг поставленої у лютому 2021 року та у червні 2021 року електричної енергії у акті від 04.03.2021 №2 та у акті від 14.07.2021 №6 не вказаний.

Згідно з розрахунком позивача обсяг поставленої відповідачем Університету електричної енергії становив 515 742 кВт*год на загальну суму 1 562 372,93 грн, вартість якої була оплачена позивачем у повному обсязі, що підтверджується наданими суду виписками по рахунку Університету. Згідно з даними реєстру платіжних доручень за період з 01.01.2021 до 23.02.2022, який також був наданий позивачем, сума перерахованих на рахунок відповідача коштів становить 1 562 373,25 грн.

4.15. Південний офіс Держаудитслужби 04.03.2024 звернувся до Університету із запитом про надання пояснень, а саме інформації про осіб, відповідальних за укладання додаткових угод до Договору, які були укладені з порушенням вимог статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

4.16. Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, ухвалюючи судове рішення, виходив з такого:

- ТОВ «ООЕК» могло звернутися до Університету із пропозицією про збільшення ціни за 1 кВт, вартість якого у Договорі становила 1,788902377 грн, лише на 0,1788902377 грн, тобто до 1,9677926147 грн. Проте в результаті укладення спірних угод ціна була поступово збільшена до 4,15361 грн;

- обґрунтованими є доводи позивача в частині порушення вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» під час укладення додаткових угод №2-10 до Договору;

- ТОВ «ООЕК» не було дотримано визначеного пунктом 13.2 Договору строку для застосування змін до договору щодо укладення додаткової угоди №1;

- враховуючи відсутність в матеріалах справи докладної та аналітичної інформації на предмет необхідності підвищення ціни після укладення договору, враховуючи надання ТОВ «ООЕК» лише інформації про порівняння середньозваженої ціни на ринку «на добу наперед» за першу та другу декаду січня 2021 року з вебсайту ДП «Оператор ринку», - додаткова угода №1 укладена з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для визнання її недійсною;

- відхилено доводи ТОВ «ООЕК» про недоведеність позивачем факту порушення, невизнання або оспорювання його прав в результаті укладення спірних угод, оскільки правовим наслідком укладення спірних угод стало зменшення обсягу закупівлі та збільшення ціни за одиницю товару, яке, в свою чергу, мало наслідком понесення позивачем витрат, які не мали бути понесені Університетом у випадку оплати електричної енергії за ціною, яка була визначена під час укладення Договору;

- відхилено посилання ТОВ «ООЕК» про недобросовісність поведінки Університету, оскільки згода позивача на укладення спірних угод не може бути способом уникнення від можливих наслідків у вигляді визнання угод недійсними та необхідності повернення коштів;

- відхилено доводи ТОВ «ООЕК» про недоведеність позивачем існування підстав для визнання недійсними додаткових угод у повному обсязі, оскільки основною та єдиною підставою для укладання спірних угод була зміна ціни за одиницю товару;

- набуті ТОВ «ООЕК» кошти є безпідставними та мають бути повернуті позивачу відповідно до положень частини першої статті 216, частини першої статті 1212 та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України;

- оцінивши надані позивачем акти, в тому числі, акти, які не містять відомостей про обсяги поставленої електричної енергії, враховуючи відсутність заперечень відповідача в частині обсягу поставленої електричної енергії, обставина поставки відповідачем позивачу електричної енергії обсягом 515 742 кВт*год видається достатньо вірогідною;

- враховуючи поставку відповідачем електричної енергії обсягом 515 742 кВт*год, вартість одиниці якої за умовами Договору становить 1,788902377 грн, сума безпідставно набутих відповідачем коштів становить 639 761,15 грн (515 742 кВт/год *1,788902377 грн = 922 612,10 грн; 1 562 373,25 грн - 922 612,10 грн = 639 761,15 грн);

- наявні правові підстави для стягнення з ТОВ «ООЕК» грошових коштів у розмірі 635 914,63 грн, тобто у межах заявлених позовних вимог.

4.17. Суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи апеляційної скарги, відзначив, зокрема і таке:

- згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державний заклад "Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського" є юридичною особою - закладом освіти, самостійним учасником господарських відносин, який має право укладати від власного імені договори, а відтак і має право на їх оспорення в судовому порядку, як сторона правочину. З огляду на наведене Державний заклад "Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського" як особа, яка самостійно провадить господарську діяльність в рамках отриманого фінансування та власних надходжень від господарської діяльності, та як сторона спірного договору є належним позивачем у даній справі;

- позов у даній справі подано державною установою з метою усунення порушень, які були виявлені Південним офісом Держаудитслужби;

- відсутні підстави вважати, що поведінка позивача, яка полягає у підписанні оспорюваних додаткових угод, а в подальшому - заперечення їх дійсності, є недобросовісною та суперечливою;

- відхилено аргументи скаржника щодо підписання додаткових угод за взаємною згодою сторін у відповідності до приписів статей 632, 651 ЦК України, статті 188 Господарського кодексу України, адже такі доводи не спростовують висновки суду про укладення додаткових угод з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель;

- апелянтом не доведено наявності суперечливої поведінки позивача при укладанні додаткових угод, оскільки, як зазначає сам позивач, до моменту вказівки Державної аудиторської служби про невідповідність додаткових вимог чинному законодавству, позивач вважав цілком правомірним укладання Додаткових угод, в кожній з яких ціна не буде перевищувати 10 % від попередньої ціни.

5. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд клопотань

5.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2026 для розгляду касаційної скарги у справі №916/3308/24 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

Ухвалою Верховного Суду від 11.03.2026 відкрито касаційне провадження у справі №916/3308/24 за касаційною скаргою відповідача на рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026; справу призначено до судового розгляду.

5.2. Об`єктом касаційного оскарження є рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2025 та постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 у справі № 916/3308/24, якими позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

5.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався Суд

6.1. Дослідивши наведене у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.

6.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.3. Так, касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, відповідно до приписів якого підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, у разі оскарження судових рішень на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скаржник відзначає, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; статей 19, 13, 55, 131-1 Конституції України; пункту 6 частини першої статті 3, статті 11, частин першої - третьої статті 13, статей 15, 16, 203, 215, частини першої статті 216, статті 217, частини першої статті 638, статті 1212 ЦК України; статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; частини третьої статті 180 Господарського кодексу України; частин першої, четвертої статті 7, пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про публічні закупівлі».

Що ж до визначення «подібності правовідносин», то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

6.4. Оцінюючи доводи та мотиви касаційної скарги у контексті наведеної скаржником підстави касаційного оскарження, колегія суддів відзначає, що фактично підставою для звернення до Верховного Суду стали питання:

- щодо належного / неналежного позивача у справі та належного / неналежного способу захисту у даному спорі;

- щодо наявності / відсутності підстав для визнання оспорюваних додаткових умов недійсними на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі»;

- щодо наявності / відсутності правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

Ураховуючи наведене, Суд відзначає таке.

6.5. Щодо можливості звернення позивача з даним позовом до суду

Згідно з частиною другою статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 

Так, за встановленими судами обставинами справи вбачається, що Університет, як сторона спірних правочинів, після здійснення перевірки закупівлі Держаудитслужбою, звернувся до суду з позовом, зокрема про визнання додаткових угод до Договору недійсними з огляду на невідповідність їх приписами законодавства у сфері закупівлі. 

В обґрунтування позову позивач вказав про порушення його прав оспорюваними угодами, адже в результаті їх укладення стало зменшення обсягу закупівлі та збільшення ціни за одиницю товару, яке, в свою чергу, мало наслідком понесення позивачем витрат, які не мали бути понесені Університетом у випадку оплати електричної енергії за ціною, яка була визначена під час укладення Договору.

З огляду на предмет та підстави позову колегія суддів відзначає, що частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема позов про визнання правочину недійсним.

Отже, позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом.

У свою чергу, відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Тобто право на звернення до суду з позовами про визнання правочину недійсним має:
1) будь-яка сторона такого правочину та / або
2) інша заінтересована особа.

У розрізі наведеного колегія суддів ураховує, що Державний заклад "Південноукраїнський національний педагогічний університет імені К. Д. Ушинського" є юридичною особою, тобто є самостійним учасником господарських відносин, який від власного імені набуває майнових прав та обов`язків, зокрема шляхом укладення цивільно-правових договорів, а відтак у силу положень чинного законодавства такий має право і на їх оспорення в судовому порядку, як сторона правочину.

З огляду на наведене колегія суддів вважає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій, що Університет як особа, яка самостійно провадить господарську діяльність в рамках отриманого фінансування та власних надходжень від господарської діяльності, та як сторона спірного договору є належним позивачем у даній справі.

Доводи скаржника, що у даній категорії спорів належним позивачем може бути лише Держаудитслужба або прокурор відхиляються Судом як такі, що суперечать дійсному змісту статей 16, 215 ЦК України та зводяться до власного суб`єктивного тлумачення норм статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка передбачає можливість звернення прокурора до суду в інтересах інших осіб, але при цьому не позбавляє права таких осіб на самостійне звернення до суду.

Отже, звернення сторони договору з вимогами про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності шляхом повернення (стягнення) коштів (що є похідною вимогою) є належним способом захисту, який передбачений законом та відповідає характеру спірних правовідносин, а також спрямований на реальне відновлення права / законного інтересу, у разі встановлення судом обставин його порушення.

Висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування статей 15, 16 ЦК України узгоджуються з усталеними та послідовними підходами Верховного Суду у даній категорії спорів.

Доводи скаржника у означеній вище частині є необґрунтованими та відхиляються Судом.

6.6. Щодо суті спору

6.6.1. Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом України «Про публічні закупівлі» (тут і надалі - у редакції, чинній станом на час укладення Договору про закупівлю та оспорюваних додаткових угод до нього).

З аналізу положень Закону України «Про публічні закупівлі» вбачається те, що вони є спеціальними нормами, які визначають правові підстави внесення змін та доповнень до договорів, укладених за наслідком публічних закупівель і повинні застосовуватися переважно щодо норм Цивільного та Господарського кодексів України, які визначають загальну процедуру внесення змін до договору (постанова Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 926/3421/22).

Згідно із частиною четвертою статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» відносини, пов`язані із сферою публічних закупівель, регулюється виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.

Відповідно до пунктоу 6 частини першої статті 1 цього Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.

У частині першій статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Як установили суди попередніх інстанцій, сторони, уклавши за результатом проведеної процедури закупівлі Договір постачання електричної енергії споживачу, погодили всі його істотні умови, у тому числі предмет, ціну та строк виконання зобов`язань, що узгоджується з приписами Закону України «Про публічні закупівлі».

Предметом розгляду у цій справі є вимоги про визнання недійсними додаткових угод №№ 1-10 до Договору як таких, що суперечать положенням Закону України "Про публічні закупівлі", та стягнення надмірно сплачених за ними коштів у зв`язку підвищенням ціни на товар, з огляду на що Суд відзначає таке.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із системного аналізу наведених норм ЦК України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю.

За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (частина п`ята статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі»). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.

Так, згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" унормовано на рівні не більше 10 %.

До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю (див. пункти 139, 140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24).

Також Велика Палата Верховного Суду у пунктах 206, 207 постанови від 21.11.2025 у справі №920/19/24 вказала, що зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 вказаного Закону стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.

Отже, у постановах від 21.11.2025 у справі №920/19/24, від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний уже укладений договір і щоб не проводити новий тендер закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10 %. Інше тлумачення відповідної норми Закону «Про державні закупівлі» нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд вважає, що обмеження 10 % застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної у договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод) (постанови Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №910/19784/23, від 10.09.2024 у справі № 918/703/23, від 02.07.2024 у справі №910/13579/23, від 14.05.2024 у справі № 917/1010/22).

Отже, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: 

(1) відбувається за згодою сторін, зокрема шляхом підписання додаткових угод до основного договору про закупівлю; 

(2) збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку; 

(3) коливання ціни такого товару на ринку має бути обґрунтоване і документально підтверджене постачальником; 

(4) ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10 %; 

(5) така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю;

(6) загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.

У розрізі наведеного колегія суддів відзначає, що метою Закону України «Про публічні закупівлі» є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку (постанови Верховного Суду: від 10.12.2024 у справі № 924/413/24, від 15.10.2024 у справі № 918/18/24, від 08.10.2024 у справі № 918/728/23). 

Тендер проводиться не лише для того, щоб закупівля була проведена на максимально вигідних для держави умовах, але й для того, щоб забезпечити однакову можливість усім суб`єктам господарювання продавати свої товари, роботи чи послуги державі.

Колегія суддів ураховує, що застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.

Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону України «Про публічні закупівлі».

Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.

Отже, дотримання сторонами договору про закупівлю імперативних вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що передбачає спосіб та порядок зміни ціни за одиницю товару, є обов`язковим. Відповідно, у разі порушення таких вимог можуть наставити правові наслідки, передбачені статтями 215, 216 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

6.6.2. Так, у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що за умовами Договору про закупівлю ціна за 1 кВт*год складала 1,788902377 грн (1421476,14 грн з ПДВ (загальна ціна Договору) / 794 608 кВт*год (загальний об`єм товару, який мав бути поставлений) = 1,788902377 грн).

Надалі між сторонами Договору було укладено 10 спірних угод, якими збільшено вартість 1 кВт з 1,788902377 грн до 4,15361 грн та, відповідно, зменшено обсяг постачання електричної енергії споживачу.

Звертаючись з даним позовом до суду, Університет стверджував, що оскаржувані додаткові угоди №№ 1-10 до Договору про закупівлі укладені з порушенням вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки за їх умовами ціна за одинцю товару перевищила 10 % граничну межу від ціни, визначеної у Договорі. Окрім того, такі угоди були укладені без документального підтвердження наявності коливання цін на ринку електричної енергії.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказав, що сторони добровільно уклали спірні угоди, а тому відсутні порушення будь-яких прав позивача. У той час, як підвищення цін на електроенергію здійснювалося пропорційно збільшенню ціни на ринку, але при цьому у межах 10% бар`єру щоразу.

Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, дійшов висновку, що додатковими угодами №2-10 сторони збільшили ціну за одиницю товару понад 10% від ціни, що була визначена сторонами в основному Договорі за результатами процедури закупівлі, що суперечить вимогам пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а відтак такі додаткові угоди (№№ 2-10) до Договору підлягають визнанню недійсними як такі, що не відповідають вимогам закону.

Щодо законності укладення між сторонами додаткової угоди №1 до Договору суди вказали, що ТОВ «ООЕК» не було дотримано визначеного пунктом 13.2 Договору строку для застосування змін до договору щодо укладення такої додаткової угоди. Крім того, суди врахували, що на підтвердження обґрунтованості укладення спірної додаткової угоди № 1 ТОВ «ООЕК» надало лише інформацію про порівняння середньозваженої ціни на ринку «на добу наперед» за першу та другу декаду січня 2021 року з вебсайту ДП «Оператор ринку», що, на переконання суду, не є доказом обґрунтованої необхідності підвищення ціни на одиницю товару після укладення Договору. За таких обставин суди дійшли висновку, що і додаткова угода № 1 до Договору укладена з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для визнання її недійсною.

6.6.3. Колегія суддів, оцінюючи наведене вище, відзначає, що укладаючи спірні додаткові угоди та змінюючи ціну на одиницю спірного товару, сторони Договору мали керуватись імперативними приписами положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Натомість, як свідчать обставини даної справи, сторони спірного Договору про закупівлю, укладаючи Додаткові угоди №№2-10, якими ціну товару було фактично збільшено більш ніж на 232% від ціни, визначеної у Договорі, не дотримались приписів пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Відтак висновки судів попередніх інстанцій щодо укладення спірних додаткових угод №№2-10 з порушенням імперативних положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що є підставою для визнання їх недійсними, засновані на законі.

Щодо правомірності укладення сторонами додаткової угоди № 1 Суд ураховує, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №912/1580/18, від 02.12.2020 у справі № 913/368/19, від 11.05.2023 у справі №910/17520/21).

Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.

При зверненні до споживача з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).

Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.

Водночас на підтвердження факту коливання ціни на товар у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24).

Законом України "Про публічні закупівлі" не передбачено форму / вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2025 року у справі № 916/747/24).

Параграфом 1 глави 5 розділу І ГПК України унормовані основні положення про докази. При цьому Суд виходить із того, що спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.

Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести Державну службу статистики України, на яку Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків", яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові / товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І ГПК України.

Отже, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 ГПК України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 926/3244/22).

Як уже відзначалось ТОВ «ООЕК» на обґрунтованість укладення додаткової угоди № 1 надало позивачу інформацію про порівняння середньозваженої ціни на ринку «на добу наперед» за першу та другу декаду січня 2021 року з вебсайту ДП «Оператор ринку».

Тобто зазначений документ демонстрував середню ціну за 1 кВт*год електричної енергії на конкретну дату (на першу та другу декаду січня 2021 року). 

При цьому судами не встановлено, що наведені документи містять відомості (1) щодо динаміки ціни на електричну енергію, пропорційності їх зростання / зменшення; що у них міститься (2) аналіз вартості ціни електричної енергії на конкретну дату у порівнянні з попередніми періодами (зокрема, з моменту підписання спірного Договору) чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни електричної енергії у порівнянні з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження правомірності зміни істотних умов Договору на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» шляхом укладення додаткової угоди №1.

Суд ураховує, що зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, судами першої та апеляційної інстанцій надано оцінку поданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Відтак, оцінюючи наведене вище у своїй сукупності, колегія суддів вважає, що господарські суди дійшли заснованого на правильному застосуванні норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», статті 215 ЦК України висновку щодо наявності підстав для визнання оспорюваних додаткових угод №№ 1-10 до Договору недійсними, оскільки ними передбачено підвищення цін на 1 кВт*год електричної енергії з перевищенням максимального ліміту у 10%, а також за відсутності належного документального обґрунтування, що не відповідає вимогам, встановленим законом. 

6.4. Щодо застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин

6.4.1. Так, звертаючись з даним позовом, Університет також просив суд стягнути з відповідача надмірно сплачені кошти за поставлену електричну енергії на підставі статті 1212 ЦК України.

Розглядаючи дані позовні вимоги, суди попередніх інстанцій, враховуючи задоволення вимог про визнання додаткових угод №1-10 до Договору недійсними, дійшли висновку, що ТОВ «ООЕК» набуло спірні кошти безпідставно, а тому має повернути такі позивачу відповідно до положень частини першої статті 216, частини першої статті 1212 та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Заперечуючи вказані висновки, скаржник відзначає, що судом першої інстанції застосовано односторонню реституцію, чим порушено приписи частин першої статті 216 ЦК України. А з огляду на те, що спірні правовідносини мають договірний характер, то застосування до таких положень статті 1212 ЦК України є помилковим.

6.4.2. У розрізі наведеного колегія суддів відзначає, що Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину стороною сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача, зокрема на підставі частини першої статті 216, статті 387, частин першої, третьої статті 1212 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої - другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною третьою статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах у постанові від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22 щодо правової природи коштів, сплачених споживачем постачальнику електричної енергії за ціною, визначеною у додаткових угодах, якими були внесені зміни до істотних умов договору про закупівлю щодо ціни товару, зважаючи на те, що такі додаткові угоди були визнані недійсними (а відтак і не породили жодних правових наслідків для їх сторін), виснувала, що грошові кошти (надмірно сплачені за додатковими угодами), є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, а тому підлягають поверненню у відповідності до вимог статей 216, 1212 ЦК України.

Ураховуючи наведене, з огляду на те, що спірні додаткові угоди №№1-10 є недійсними та не породжують правових наслідків у частині зміни ціни за одиницю товару, колегія суддів вважає, що господарські суди дійшли правомірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з постачальника грошових коштів (різницю між ціною, встановленою основним Договором, та фактично сплаченими коштами за ціною, передбаченими додатковими угодами) на підставі норм статей 216, 1212 ЦК України (правозастосування яких узгоджується із сталою та послідовною практикою Верховного Суду у даній категорії спорів та не спростовано скаржником).

6.5. Отже, зважаючи на викладене, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 ГПК України, слід відзначити, що касаційна скарга зводиться до власного трактування норм матеріального права, тобто у тому контексті, який, на думку відповідача, свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, що вочевидь не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

Суд відхиляє посилання скаржника на постанову Верховного Суду у справі № 916/4982/23, адже на відмінну від справи №916/4982/23, у справі, що переглядається (№916/3308/24), господарські суди надали оцінку доводам відповідача щодо наявності / відсутності порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду.

Суди обґрунтовано вказали, що відсутні підстави вважати, що поведінка позивача, яка полягала у підписанні оспорюваних додаткових угод, а в подальшому - заперечення їх дійсності, з огляду на встановлення обставин укладення їх з порушенням законодавства у сфері закупівлі, на що вказала Держаудитслужба, є недобросовісною та суперечливою. Адже дійсно підписання додаткових угод за взаємною згодою сторін не спростовує обставин укладення таких з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, що є підставою для визнання їх недійними.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що Верховним Судом неодноразово переглядалися судові рішення у справах з аналогічних спорів про визнання недійсних додаткових угод та стягнення коштів внаслідок порушення пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", в яких судові рішення про задоволення позовних вимог залишені без змін, а касаційні скарги ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія" без задоволення (зокрема постанови Верховного Суду від 04.02.2026 у справі № 916/2631/24, від 22.01.2026 у справі № 916/5808/23, від 16.01.2025 у справі № 916/1137/24, від 14.01.2025 у справі № 916/2714/23, від 21.01.2025 у справі № 916/730/24, від 11.09.2024 у справі № 916/2407/22, від 10.07.2024 у справі № 916/1055/23, від 30.05.2024 у справі № 916/3015/23, від 11.06.2024 у справі № 916/185/23, від 09.04.2024 у справі № 916/3711/22, від 22.06.2023 у справі № 916/2536/22, від 17.02.2026 у справі №925/782/24 тощо).

Інші доводи касаційної скарги Судом відхиляються як такі, що не впливають на результат розгляду даної справи.

6.6. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

7.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли своє підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 6 цієї постанови.

7.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

7.3. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення, дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

8. Судові витрати

8.1. Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська обласна енергопостачальна компанія" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 13.01.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 у справі №916/3308/24 - без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна
(з окремою думкою)

О. Кібенко