ПОСТАНОВА 
Іменем України

05 березня 2026 року        м. Кропивницький

справа № 405/1316/25
провадження № 22-ц/4809/693/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О. І.,
за участі секретаря – Бойко В. В.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 11 грудня 2025 року у складі судді Драного В. В. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог позовної заяви

В березні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила:
-визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з мансардою загальною площею 76,3 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з мансардою загальною площею 76,3 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею - 0,0051 га, кадастровий номер 3510100000:45:383:0023, з призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями; 
-судові витрати по справі стягнути з відповідача.
Позовна заява мотивована тим, що позивач перебувала у шлюбі з відповідачем з 14 лютого 2007 року, який рішенням суду від 26 грудня 2023 року розірвано.
У період шлюбу подружжям за спільні кошти та спільною працею було збудовано житловий будинок з мансардою загальною площею 76,3 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Будівництво здійснювалося на місці демонтованої літньої кухні, а збудований об`єкт спочатку був зареєстрований як нежитлова будівля, однак у 2023 році його перереєстровано у житловий будинок садибного типу.
ОСОБА_1 зазначала, що вказаний будинок був створений у період шлюбу спільними зусиллями подружжя, а тому відповідно до положень статей 60, 61 Сімейного кодексу України (далі – СК України) є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Оскільки після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, а ОСОБА_2 без згоди позивача здає спірний будинок в оренду та отримує дохід, ОСОБА_1 звернулась до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Подільського районного суду м. Кропивницького від 11 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з мансардою загальною площею 76,3 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з мансардою загальною площею 76,3 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0051 га, кадастровий номер 3510100000:45:383:0023, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 249,24 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що у період перебування сторін у шлюбі було збудовано житловий будинок з мансардою площею 76,3 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за відповідачем у 2023 році.
З поданої відповідачем декларації про готовність об`єкта до експлуатації та даних Реєстру будівельної діяльності слідує, що спірний об`єкт є новим будівництвом, а не реконструкцією літньої кухні, яка належала відповідачу на праві особистої власності. Крім того, будинок зареєстровано як окремий об`єкт нерухомості з присвоєнням окремої адреси та на окремій земельній ділянці.
Оскільки будівництво здійснювалося під час шлюбу, суд першої інстанції вважав, що на це майно поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя, яку відповідач не спростував, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 11 грудня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та без належної оцінки доказів у справі.
Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є новоствореним об`єктом нерухомого майна, набутим у період шлюбу сторін. Відповідач вважає, що фактично мало місце не нове будівництво, а реконструкція та перебудова об`єкта, який був пов`язаний з уже існуючим домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , що належало відповідачу на праві особистої приватної власності.
Спірний об`єкт виник у результаті перебудови літньої кухні, яка входила до складу належного йому домоволодіння, із збільшенням її площі та зміною функціонального призначення. Такі роботи є реконструкцією, а не створенням нового об`єкта нерухомості.
На підтвердження вказаних доводів ОСОБА_2 посилається на технічні паспорти, лист Управління містобудування та архітектури щодо присвоєння окремої адреси будівлі, а також документи щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, які свідчать про те, що спірний будинок збудований з прив`язкою до вже існуючого об`єкта нерухомості та з використанням його конструктивних елементів.
Крім того, реконструкція або перебудова об`єкта нерухомості не створює нового майна у розумінні статей 331, 332 ЦК України, у зв`язку з чим суд першої інстанції безпідставно застосував до спірного майна правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача адвокат Гордуз О. А. заперечувала проти доводів апеляційної скарги.
ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі.
Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 у період з 14.02.2007 по 26.01.2024 перебували у шлюбі.
16.05.2007 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклади договір дарування, згідно якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок площею 49,1 кв. м. з надвірним спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 913,8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .
За відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на:
1) житловий будинок з господарськими будівлями площею 76,3 кв.м. літ. ИИ1 за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3510100000:45:383:0023, дата реєстрації права власності – 14.07.2023;
2) земельна ділянку площею 0,0051 га з кадастровим номером 3510100000:45:383:0023 за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації права власності – 08.09.2015;
3) житловий будинок з господарськими будівлями площею 49,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3510100000:45:383:0022, дата реєстрації права власності – 25.05.2007;
4) земельна ділянку площею 0,0826 га з кадастровим номером 3510100000:45:383:0022 за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації права власності – 08.09.2015.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).
Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічне положення закріплено в ч. 2 ст. 372 ЦК України де зазначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й одним із подружжя може оспорюватись поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України).
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України).
За змістом частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього.
Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення щодо неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та порядку, визначених цивільним законодавством. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.10.2019 у справі № 308/2695/16-ц.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.
Матеріалами справи підтверджується, що згідно рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 грудня 2023 року у справі № 405/8192/23 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано 14 лютого 2007 року у Фортечному відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що складено відповідний актовий запис за № 71 (а. с. 20-21).
16.05.2007 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклади договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. та зареєстрованим в реєстрі за № 1200, згідно якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок площею 49,1 кв. м. з надвірним спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 913,8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 24-25). 
Право власності відповідача на вказаний будинок було зареєстровано 25.05.2007, що підтверджується Витягом ОКП «Кіровоградське ООБТІ» про державну реєстрацію (а. с. 26).
Як слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01.04.2024 № 372244829 за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на:
1) житловий будинок з господарськими будівлями площею 76,3 кв. м. літ. ИИ1 за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3510100000:45:383:0023, дата реєстрації права власності – 14.07.2023;
2) земельну ділянку площею 0,0051 га з кадастровим номером 3510100000:45:383:0023 за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації права власності – 08.09.2015;
3) житловий будинок з господарськими будівлями площею 49,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3510100000:45:383:0022, дата реєстрації права власності – 25.05.2007;
4) земельна ділянку площею 0,0826 га з кадастровим номером 3510100000:45:383:0022 за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації права власності – 08.09.2015 (а. с. 98-99).
Згідно архівної довідки ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 02.04.2024 за архівними даними реєстрових книг житловий будинок з надвірними будівлями площею 49,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 , підстава – договір дарування від 16.05.2007 (а. с. 78).
Як слідує з технічного паспорта на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , складеному 08.09.2016 КП «Кіровоградський земельно-кадастровий центр», за цією адресою знаходиться нежитлова будівля (магазин) ИИ1 з мансардою площею 76,3 кв. м. (а. с. 27-38).
Відповідно до листа Управління містобудування та архітектури від 22.08.2016 № 3577 за зверненням ОСОБА_2 нежитловій будівлі (магазин) НОМЕР_1 , яка входила до складу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером 3510100000:45:383:0023 надано окрему адресу АДРЕСА_1 (а. с. 124).
Згідно Витягу з Державного земельного кадастру НВ-0000854912024 від 04.04.2024 земельна ділянка площею 0,0051 га з кадастровим номером 3510100000:45:383:0023 знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та межує з ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки – 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Дата державної реєстрації земельної ділянки – 26.08.2015 (а. с. 39-43, 47).
07.07.2023 ОСОБА_2 подав до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Кропивницької міської ради декларацію про готовність до експлуатації житлового будинку ИИ 1 площею 76,3 кв. м. по АДРЕСА_1 без дозвільного документа на виконання будівельних робіт (будівельна амністія), у якій у графі «Вид будівництва» серед варіантів «нове будівництво», «реконструкція», «капітальний ремонт» обрав «нове будівництво» (а. с. 143-149).
Відповідно до Витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва № КД1612230707632 дану декларацію ОСОБА_2 зареєстровано, а саме: вид будівництва – нове будівництво; назва об`єкта будівництва – будівництво житлового будинку літ. «ИИ1» по АДРЕСА_1 ; спосіб будівництва – господарський (будую власними силами); дата початку будівництва – 01.05.2010 року; дата закінчення будівництва – 01.09.2010. Дане будівництво здійснювалося на земельній ділянці площею 0,0051 га з кадастровим номером 3510100000:45:383:0023 (а. с. 44-46).
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав від 19.07.2023 № 339702664 відповідачем 14.07.2023 було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями площею 76,3 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3510100000:45:383:0023 (а. с. 48).
З аналізу встановлених судом обставин та наданих сторонами доказів слідує, що спірний об`єкт нерухомого майна у вигляді житлового будинку був сформований як окремий об`єкт нерухомості з присвоєнням окремої адреси та розташований на окремій земельній ділянці, право власності на яку також зареєстровано за відповідачем.
Відповідачем не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що вказаний об`єкт нерухомого майна є його особистою приватною власністю або був створений виключно за рахунок його особистих коштів чи поза межами шлюбних відносин.
За таких обставин, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , був створений у період перебування сторін у шлюбі, а тому відповідно до положень статті 60 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Також суд враховує, що земельна ділянка площею 0,0051 га з кадастровим номером 3510100000:45:383:0023 була сформована та зареєстрована у 2015 році, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому в силу вимог ст. 60 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Доказів того, що зазначена земельна ділянка була набута відповідачем за кошти, які належали йому особисто, або на підставах, що відповідно до статті 57 СК України виключають її з режиму спільної сумісної власності подружжя, суду не надано.
Таким чином, спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим також підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково визнав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 новоствореним об`єктом нерухомого майна, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними у справі доказами, на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації було здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 76,3 кв. м, як на окремий об`єкт нерухомого майна з присвоєнням йому самостійної поштової адреси – АДРЕСА_1 .
Факт державної реєстрації права власності саме на житловий будинок як окремий об`єкт нерухомого майна свідчить про виникнення нового об`єкта цивільних прав у розумінні статті 331 ЦК України.
Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що спірний будинок виник у результаті реконструкції та перебудови літньої кухні, яка входила до складу належного йому домоволодіння, не спростовують висновків суду першої інстанції. Із матеріалів справи слідує, що на спірний об`єкт оформлено окремий технічний паспорт, йому присвоєно самостійну поштову адресу, а право власності зареєстровано як на окремий житловий будинок у встановленому законом порядку. Зазначені обставини свідчать про існування самостійного об`єкта нерухомого майна, відмінного від домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на технічні паспорти, лист Управління містобудування та архітектури щодо присвоєння адреси будівлі, а також документи про реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки зазначені документи навпаки підтверджують існування окремого об`єкта нерухомості, введеного в експлуатацію та зареєстрованого у встановленому законом порядку.
Суд також враховує, що у декларації про готовність об`єкта до експлуатації, поданій відповідачем, вид будівництва визначено як нове будівництво, що свідчить про оформлення саме нового об`єкта нерухомості.
Доводи апеляційної скарги про те, що реконструкція об`єкта нерухомості не створює нового майна у розумінні статей 331, 332 ЦК України, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у даному випадку спірний житловий будинок зареєстрований як самостійний об`єкт нерухомого майна, відмінний від домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується матеріалами справи.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку з мансардою загальною площею 76,3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0051 га з кадастровим номером 3510100000:45:383:0023 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Разом з тим, суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку, з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) вказала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що заявлення ОСОБА_1 окремої позовної вимоги про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя не є необхідним способом захисту порушеного права, оскільки встановлення правового режиму майна здійснюється судом при вирішенні вимоги про його поділ та відображається у мотивувальній частині судового рішення.
Отже, задоволення судом першої інстанції позовної вимоги про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя є помилковим, оскільки така вимога не є самостійним та ефективним способом захисту права у спірних правовідносинах.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового.
За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 11 грудня 2025 року в частині позовних вимог про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя скасуванню з ухваленням в цій частині нового про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.
В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.
Оскільки ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 21 січня 2026 року дію оскаржуваного рішення зупинено, дію рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 11 грудня 2025 року в незміненій частині необхідно поновити.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню тільки в частині вирішення позовної вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю, тоді як по суті майновий спір між сторонами вирішено на користь позивача, суд не здійснює перерозподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції, а також розподіл судових витрат, понесених сторонами під час розгляду судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 11 грудня 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Поновити дію рішення Подільського районного суду м. Кропивницького від 11 грудня 2025 року в незміненій частині.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повни й текст постанови складено 10.03.2026.

Головуючий суддя     С. І. Мурашко 

Судді         С. М. Єгорова 

О. І. Чельник