Справа № 135/1806/25
Провадження № 22-ц/801/743/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Корнієнко О. М.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року	Справа № 135/1806/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 05 лютого 2026 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Рішення ухвалив суддя Корнієнко О. М.,
Рішення ухвалено о 10:46 год у м. Ладижин Вінницької області 
Повний текст рішення складено 06 лютого 2026 року,

Встановив:
У грудні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов мотивований тим, що 16 травня 2025 року ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір (оферти) № 16.05.2024-100000085, згідно якого відповідачу надано кредитні кошти у сумі 12 000,00 грн., строком на 184 дні, із процентною ставкою – 1% за 1 день, з комісією 20 % від суми кредиту – 2400,00 грн., з датою повернення 25 листопада 2025 року. Кредитний договір укладено в електронному вигляді та підписано електронним цифровим підписом позичальника із відтворенням шляхом використання одноразового ідентифікатора.
Позичальник, отримавши кредитні кошти, порушив договірні зобов`язання щодо строків повернення кредиту, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість в розмірі 42 480,00 грн., яка складається із: 12 000,00 грн. – заборгованості по тілу кредиту, 22 080,00 грн. – заборгованості за нарахованими процентами, 2400,00 грн. – комісії, 6000,00 грн. – неустойки, яка в добровільному порядку ним не погашена.
Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 05 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 16.05.2025-100000085 від 16 травня 2025 року у розмірі 36 480,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» 2080,25 грн. судових витрат.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити, зменшити суму стягнення до максимально допустимої – не більше 24 000,00 грн., або залишити до стягнення лише тіло кредиту – 12 000,000 грн.
Зазначив, що з оскаржуваним рішення суду не погоджується у частині стягнення процентів, штрафів та інших платежів, оскільки судом неправильно застосовані норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом порушено Закон України «Про споживче кредитування», згідно ч. 2 ст. 21 якого загальна сума всіх платежів за договором мікрокредиту не може перевищувати подвійну суму отриманого кредиту, тобто максимальна допустима сума стягнення 24 000,00 грн, тоді як суд стягнув 36 480,00 грн.
Після настання прострочення кредитор втрачає право нараховувати договірні проценти, а має право лише на 3 % річних та інфляційні втрати. Суд безпідставно прийняв розрахунок МФО, який містить проценти, нараховані після прострочення.
Процентна ставка, яка застосована ТОВ «Швидко гроші» перевищує 600 % річних, що є несправедливими та кабальними умовами відповідно до ст. 551 та ст. 1056-1 ЦК України та підлягає зменшенню.
Позивач ТОВ «Споживчий центр» подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржено лише відповідачем і у задоволеній частині вимог, в іншій частині, у тому числі і позивачем, рішення суду не оскаржено.
Тому апеляційним судом переглядається рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
Судом першої інстанції встановлено, що 16 травня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено договір № 16.05.2025-100000085, який підписаний одноразовим ідентифікатором позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису), містить реквізити та підписи сторін.
Відповідно до умов кредитного договору (відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) ТОВ «Споживчий центр» надало ОСОБА_1 кредит в сумі 12 000,00 грн. строком на 184 дні з дати його надання, із процентною ставкою 1 % за 1 день користування кредитом, з комісією 2400,00 грн., дата повернення кредиту – 15 листопада 2025 року (пункти 2, 3, 4, 6, 7 договору).
Відповідно до п. 6 договору процентна ставка – фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку.
Відповідно до пункту 7 договору комісія, пов`язана з наданням кредиту – 20 % від суми кредиту та дорівнює 2400,00 грн. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту на розмір комісії у відсотковому значенні. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту.
Згідно договору про надання послуг з переказу коштів « ФК-П-2024/01-2 від 04 січня 2024 року та довідки ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 21-2611 від 26 листопада 2025 року, ТОВ «Споживчий центр» на виконання умов кредитного договору № 16.06.2026-100000085 перерахувало позичальнику 16 травня 2025 року грошові кошти в сумі 12 000,00 грн.
Відповідач не заперечив отримання грошових коштів за кредитним договором № 16.05.2025-100000085 в сумі 12 000,00 грн.
Відповідач ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 42 480,00 грн., яка складається із: 12 000,00 грн. – заборгованості по тілу кредиту, 22 080,00 грн. – заборгованості за нарахованими процентами, 2400,00 грн. – комісії, 6000,00 грн. – неустойки.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що фактично отримані та використані позичальником грошові кошти в добровільному порядку кредитодавцю не повернуті та згідно вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Суд визнав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в розмірі 36 480,00 грн., з яких: 12 000,00 грн. – заборгованість по тілу кредиту, 22 080,00 грн. – заборгованість за нарахованими процентами; 2400 – комісія. При цьому вимоги в частині стягнення неустойки в сумі 6000,00 грн. суд визнав такими, що не підлягають до задоволення, оскільки не відповідають чинному законодавству: пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, так як вона нарахована позивачем в період дії воєнного стану.
Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідач ОСОБА_1 не заперечує факту укладення та підписання 16 травня 2025 року із ТОВ «Споживчий центр» кредитного договору № 16.05.2025-100000085 і не оскаржує його; не заперечує факту отримання грошових коштів в сумі, визначеній кредитним договором – 12 000,00 грн.
В своїй апеляційній скарзі він стверджує про порушення частини 2 статті 21 Закону України «Про споживче кредитування»; про незаконне нарахування процентів, що мало місце після настання прострочення погашення кредитного зобов`язання та про те, що застосована процентна ставка ТОВ «Швидко гроші» перевищує 600 % річних, що є несправедливими й кабальними умовами відповідно до ст. 551 і 1056-1 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги щодо застосованої процентної ставки ТОВ «Швидко гроші» в розмірі 600 % річних, є такими, що не відповідають дійсності, оскільки кредитодавцем у даному спорі є не ТОВ «Швидко гроші», а ТОВ «Споживчий центр» із яким відповідач ОСОБА_1 уклав 16 травня 2025 року кредитний договір, що підтверджується наявними в матеріалах справи такими доказами: паспорт споживчого кредиту (а. с. 18-19); пропозиція про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферти) (а. с. 20-23); заявка кредитного договору № 16.05.2025-100000085 (кредитної лінії) від 16 травня 2025 року (а. с. 23-24); відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 16.05.2025-100000085 (кредитної лінії) від 16 травня 2025 року (а. с. 24-25); додаток до кредитного договору № 16.05.2025-100000085 (кредитної лінії) від 16 травня 2025 року (а. с. 25-26).
Всі ці докази свідчать про укладеність 16 травня 2025 року кредитного договору № 16.05.2025-100000085 позичальником ОСОБА_1 саме із кредитодавцем ТОВ «Споживчий центр». І крім того в жодному із цих документів не застосована процентна ставка ТОВ «Швидко гроші», що перевищує 600 % річних.
Колегія суддів відхиляє заперечення відповідача ОСОБА_1 щодо порушення судом вимог частини 2 статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», згідно вимог якої загальна сума всіх платежів за договором мікрокредиту не може перевищувати подвійну суму отриманого кредиту, тобто максимально допустиму суму стягнення – 24 000,00 грн, а суд стягнув 36 480,00 грн., та щодо незаконного нарахування процентів, що мало місце після настання прострочення погашення кредитного зобов`язання, з огляду на те, що із матеріалів справи не вбачається нарахування позивачем процентів після настання прострочення погашення кредиту, а також при укладенні 16 травня 2025 року кредитного договору № 16.05.2025-100000085 (кредитної лінії) позичальник ОСОБА_1 був повідомлений про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві умови договору, і добровільно уклав цей договір, підписавши його без будь-яких застережень, та користувався отриманими коштами.
Відповідно до статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» споживач, який порушив своє зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним, має відшкодувати кредитодавцю завдані цим збитки відповідно до закону з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (ч. 1).
У договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін (ч. 2).
Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. За порушення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, процентна ставка за кредитом, порядок її обчислення, порядок сплати процентів не можуть бути змінені у бік погіршення для споживача (ч. 3).
Застосування штрафу та пені за одне й те саме порушення споживачем зобов`язання за договором про споживчий кредит заборонено (ч. 4).
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
У п. 6 заявки кредитного договору № 16.05.2025-100000085 (кредитної лінії) зазначено: «Процентна ставка – фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит (надалі – «процентна ставка»). Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку.
У пункті 10 заявки кредитного договору № 16.05.2025-100000085 від 16 травня 2025 року та у пункті 5 Паспорту споживчого кредиту визначено порядок повернення кредиту, де зазначена денна процентна ставка та її розрахунок: 0,88% = (19504,97 /12000) /184 х 100 %.
Таким чином, денна процентна ставка у розмірі 0,88 % є законною та повністю відповідає вимогам чинного законодавства України.
Про всі істотні умови кредитного договору відповідач був завчасно та належним чином повідомлений, оскільки у кредитному договорі міститься вся інформація, визначена частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
При цьому чіткі умови кредитного договору викладені не лише у заявці кредитного договору № 16.05.2025-100000085 (кредитної лінії) від 16 травня 2025 року, але й в акцепті цього договору, а також у Паспорті споживчого кредиту, які підписані відповідачем ОСОБА_1 без будь-яких застережень чи заперечень.
Отже, положення укладеного відповідачем кредитного договору № 16.05.2025-100000085 від 16 травня 2025 року є чіткими, конкретно визначеними та такими, що не допускають подвійного тлумачення.
Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року в справі № 559/1605/18 зазначив, що тлумачення статті 627 ЦК України свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК України нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладенні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно.
Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтями 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили саме такі умови кредитного договору, підтвердивши свою згоду на такі умови своїми підписами.
При цьому, договір та його умови в судовому порядку жодною із його сторін не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню обох сторін та підлягають виконанню ними.
При цьому ні позивачем ні відповідачем не надано детального розрахунку суми заборгованості, яку позивач просить стягнути, а відповідач – визнає, з урахуванням всіх умов договору.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про протилежне та підтверджували би його заперечення.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Водночас, зі змісту паспорта споживчого кредиту вбачається, що у пункті 4 міститься інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача. У якому, зокрема, вказано тип процентної ставки – фіксована; загальні витрати за кредитом – 19 504,97 грн., які складаються із: процентів в сумі 17 104,97 грн. та комісії в сумі 2400,00 грн.; орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі: тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) – 31 504,97 грн.
Такі ж суми: тіла кредиту, процентів, комісії наведені у пункті 5 цього паспорта споживчого кредиту (а. с. 18-19), в акцепті кредитного договору № 16.05.2025-100000085 (кредитної лінії) від 16 травня 2025 року, зокрема в пункті 12 «Графік платежу», а також у заявці кредитного договору № 16.05.2025-100000085 (кредитної лінії) від 16 травня 2025 року у пункті 12 «Графік платежу».
Надана позивачем довідка-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором по позичальнику ОСОБА_1 не містить будь-яких обґрунтувань і фактично самих розрахунків щодо нарахування заборгованості за процентами в сумі 22 080,00 грн. (а. с. 13), яка є відмінною в сторону збільшення від визначеного кредитним договором розміру процентів у грошовому виразі в сумі 17 104,97 грн., в той час, коли законом і умовами кредитного договору передбачено, що розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку.
З огляду на викладене, з урахуванням вимог матеріального закону та умов укладеного сторонами кредитного договору, до стягнення із відповідача на користь позивача підлягає визначена сума 29 104,97 грн., яка складається із заборгованості по тілу – 12 000,00 грн. та заборгованості по процентах – 17 104,97 грн.
Щодо стягнення комісії в сумі 2400,00 грн., то слід зазначити, що заявлена позивачем вимога про стягнення комісії до задоволення не підлягає за таких підстав.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) зазначено: «Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність») (Закон № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку».
Таким чином вимоги позивача про стягнення комісії в сумі 2400,00 грн. є безпідставними і до задоволення не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачем ТОВ «Споживчий центр» при подачі позову сплачено 2422,40 грн. судового збору, що підтверджено платіжною інструкцією № СЦ00058067 від 28 листопада 2025 року (а. с. 4).
Позов його задоволено частково, тому судовий збір підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1659,59 грн.
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 141, 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 05 лютого 2026 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 16.05.2025-100000085 від 16 травня 2025 року в сумі 29 104,97 грн., із яких: 12 000,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 17 104,97 грн. – заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
В іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» 1659,59 грн. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	І. В. Міхасішин  	
  	І. М. Стадник