Справа № 161/21022/25 
Провадження № 2/161/1061/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 лютого 2026 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Олексюка А.В.,
при секретарі судових засідань – Опальчук А.А.,
за участю представника позивача - адвоката Полетила П.С.,
представниці відповідача - адвокатки Булат Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку справу за цивільним позовом адвоката Полетила Павла Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння, -
В С Т А Н О В И В:
14.10.2025 позивачка через свого представника звернулася в суд з позовом до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння
Позов обґрунтувала тим, що за рішеннями Луцького міськрайонного суду Волинської області у справах №161/9298/19 та №161/21371/21, підтверджено право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 0722885100:01:001:5015. 
Після судових спорів ОСОБА_1 14.11.2022 поновила право власності на ділянку 0.06 га (к.н. 0722885100:01:001:5015) у с. Промінь. Однак. у 2025 році при спробі продати ділянку з будинком з`ясувалося, що право власності на цей будинок досі зареєстроване за відповідачем.
Стверджує, що відповідач на момент розгляду справ №161/9298/19, №161/21371/21 приховав, що він зареєстрував право власності на садовий будинок, який знаходиться на цій ділянці, є невід`ємною частиною об`єкта, що підлягав поверненню в натурі.
Вказує, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області суду від 08 вересня 2025 року у справі №161/7472/25 встановлено, що відповідач незаконно заволодів садовим будинком, а належним способом захисту прав позивача є позов про витребування нерухомого майна, а не про скасування державної реєстрації.
А тому, оскільки ОСОБА_1 , як законний власник земельної ділянки та фактичний власник розташованого на ній садового будинку має право вимагати витребування садового будинку з незаконного володіння ОСОБА_2 .
Просили суд витребувати на користь ОСОБА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 садовий будинок загальною площею 86,3 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 0722885100:01:001:5015 та стягнути з відповідача судові витрати.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 20 жовтня 2025 року у справі відкрито загальне провадження, призначено підготовче засідання.
10.11.2025 на адресу суду від представниці відповідача адвокатки Булат Ю.В. надійшов відзив, обґрунтований тим, що 15.09.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого до покупця перейшло право власності на земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер 0722885100:01:001:5015, цільове призначення - для індивідуального садівництва, що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, Промінська сільська рада. На вищезазначеній ділянці ОСОБА_2 розпочав будівництво садового будинку, право власності на який зареєстрував 08.07.2019 року, зазначила, що державний реєстратор не повідомляв про будь-яку заборону та відповідачу на той час не було відомо про судову справу. Крім того, вказала на завищену суму судових витрат на правничу допомогу. Просила відмовити в задоволенні позову.
Протокольною ухвалою від 19.11.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено справ до судового розгляду.
Представник позивача адвокат Полетило П.С. позов підтримав, просив задовольнити. Заявив, що докази понесення витрат на правничу допомогу будуть надані у строк, передбачений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Представниця відповідача адвокатка Булат Ю.В. просила відмовити в задоволенні позову.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 68 Конституції Україні, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з пунктами 1 - 4 частини 2 статті 16 Цивільного Кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Судом встановлено, що згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 червня 2020 року у справі №161/9298/19 позов задоволено, визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 0722885100:01:001:5015, від 15 вересня 2015 року недійсним. Зобов`язано ОСОБА_2 повернути в натурі земельну ділянку, яка була одержана на виконання договору купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 0722885100:01:001:5015, від 15 вересня 2015 року. Рішення набрало законної сили 07.08.2020 (а.с.18-20).
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а сторони зобов`язані повернути одна одній у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.02.2021 року у справі №161/9298/19 скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Луцького міськрайонного суду від 19.06.2019 року, у вигляді накладення арешту на земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер 07228851000:01:001:5015, що знаходиться на території Промінської сільської ради Луцького району Волинської області, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.09.2015 року належить ОСОБА_2 , 1966 року народження, ІПН НОМЕР_1 (а.с.22).
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.02.2022 року у справі №161/21371/21 скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер 0722885100:01:001:5015, індексний номер: 24428802 від 15 вересня 2015 року, видане приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Ніною Іванівною. Рішення набрало законної сили 25.03.2022 (а.с.10-11).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер інформаційної довідки №422905378 від 16.04.2025 року, параметри пошуку: ОСОБА_2 , вбачається наявність права власності на садовий будинок, загальною площею 86.3 кв.м., житлова площа 63.4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка місця розташування: 0722885100:01:001:5015. Дата і час реєстрації права власності: 08.07.2019 року о 15 год. 12. хв та за параметрами пошуку: ОСОБА_1 , вбачається наявність права власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 0722885100:01:001:5015, площею 0.06 га для індивідуального садівництва, за адресою: Волинська область, Луцький район, с/рада Промінська. Дата і час реєстрації 14.11.2022 року о 14 год. 59 хв. (а.с.12-13).
Отже, встановлено, що відповідач здійснив державну реєстрацію права власності на садовий будинок, розташований на спірній земельній ділянці всупереч чинному обтяженню: реєстрацію проведено під час дії арешту на земельну ділянку (ухвала суду від 19.06.2019 р.) та за відсутності правової підстави: державна реєстрація ґрунтувалася на договорі, який у судовому порядку визнано недійсним.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2025 року у справі №161/7472/25 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень – відмовлено, у зв`язку з обранням неналежного та неефективного способу захисту прав, вказано, що належним способом захисту права є вимога про витребування нерухомого майна. Рішення набрало законної сили 09.10.2025 (а.с.14-17).
У рішенні від 08 вересня 2025 року у справі №161/7472/25 вказано: «Суд не приймає аргумент відповідача про те, що на момент відчуження Земельна ділянка була вільною від забудови, оскільки в п. 5.1 договору купівлі-продажу земельної ділянки ця обставина була застережена продавцем. Суд вважає, що включення в договір певного застереження саме по собі не може вважатися беззаперечним доказом існування обставини, про яку йдеться в застереженні. Це - певною мірою презумція і вона може бути спростована, і в даному випадку - вона була спростована. Крім того, сторона позивача пояснила те, що фактично предметом продажу за договором купівлі-продажу були і Земельна ділянка, і Садовий будинок на ній, однак в силу того, що права на Садовий будинок не були оформлені на момент відчуження, то з метою забезпечення укладення договору купівлі-продажу (для якого вимагалося нотаріальне посвідчення), сторони замовчали або приховали цю обставину. Отже, суд констатує, що відповідач незаконно заволодів ОСОБА_3 будинком, зареєструвавши за собою право власності на нього (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).».
Пояснення представниці відповідача, щодо того, що ОСОБА_2 на вищезазначеній ділянці розпочав будівництво садового будинку, купував земельну ділянку без забудов, суд не приймає до уваги, оскільки вищевказане спростовується рішенням Луцького міськрайонного суду від 08 вересня 2025 року у справі №161/7472/25, яке оскаржене не було та набрало законної сили.
Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (Правова позиція ВС у складі КГС, постанова від 18 березня 2021 року, справа № 902/608/19).
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). 
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
З аналізу вищенаведеного, судом встановлено, що у зв`язку визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.09.2015 р., сторони зобов`язані повернути все отримане за правочином (ч. 1 ст. 216 ЦК України). 
Отже, рішеннями Луцького міськрайонного суду Волинської області у справах №161/9298/19 та №161/21371/21 підтверджено титульне право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку (кад. номер 0722885100:01:001:5015). Оскільки садовий будинок є невід`ємною частиною об`єкта нерухомості та розташований на вказаній ділянці, він підлягає поверненню власнику земельної ділянки.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на викладене, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача.
Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 77, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:
Позов адвоката Полетила Павла Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння – задовольнити.
Витребувати на користь ОСОБА_1 з незаконного володіння  ОСОБА_2 садовий будинок загальною площею 86,3 кв.м., який розташований за адресою:  АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 0722885100:01:001:5015.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 108 (одна тисяча сто вісім) гривень.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи: 
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 .
Повний текст рішення виготовлено 24.02.2026.

Суддя Луцького міськрайонного
суду Волинської області        А.В. Олексюк