Справа № 317/6755/24
пр. № 2/317/38/2026
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Мінгазова Р.В.,
при секретарі судового засідання Луц А.Ю.,
за участю: представника позивача ОСОБА_1 
представників відповідачів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
третьої особи ОСОБА_4 ,
представника третьої особи Ями Д.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, третя особа: Запорізька районна державна нотаріальна контора Запорізької області, ОСОБА_4 , про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року до суду звернулась ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_1 з позовом до Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, третя особа Запорізька районна державна нотаріальна контора Запорізької області, про визнання права власності на спадкове майно, в якому просила суд визнати за нею право на довічне успадковане володіння земельною ділянкою площею 48,9 га., для організації фермерського господарства, відповідно до державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 000663 від 1992 року, в порядку спадкування після смерті чоловіка – ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 28.07.1984 позивачка та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік позивачки - ОСОБА_8 помер.
Позивачка ОСОБА_5 та відповідачі ОСОБА_6 і ОСОБА_7 являються спадкоємцями першої черги після померлого ОСОБА_8 , які прийняли спадщину у встановленому законом порядку.
ОСОБА_5 10.08.2006 звернулась до Запорізької районної державної нотаріальної контори Запорізької області із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, де була заведена спадкова справа за № 425(2005) від 10.08.2006.
04.12.2009 позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.
До майна, яке належало спадкодавцю на момент смерті, відноситься і земельна ділянка площею 48,9 га, надана на підставі державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 000663 ОСОБА_9 – батьку чоловіка позивачки, для організації фермерського господарства.
З батьком чоловіка - ОСОБА_9 , чоловіком - ОСОБА_10 та дітьми - ОСОБА_11 та ОСОБА_7 позивачка після реєстрації шлюбу проживала в АДРЕСА_1 . Там позивачка та відповідачі проживають і наразі.
06.12.2024 позивачка звернулась до Запорізької районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва на право на спадщину за законом на спадкове майно а саме: земельну ділянку, яка розташована: Запорізька область, Запорізький район, Долинська сільська рада (за межами населеного пункту), надану на підставі Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 00063 від 1992 року, площею 48,9 га, ОСОБА_9 .
Постановою державного нотаріуса Запорізької районної державної нотаріальної контори Кравцової Л.М. від 11.12.2024 № 1603/02-31 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, надану на підставі Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 000663 від 1992 року, площею 48,9 га, ОСОБА_9 , після померлого ОСОБА_12 відмовлено, так як на земельну ділянку для організації фермерського господарства площею 48,9 га, яка розташована на території Долинської сільської ради, Запорізького району Запорізької області, нотаріусу не подані відомості (інформація) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме - правовстановлюючий документ на земельну ділянку для успадкованого володіння землею.
У зв`язку з викладеним ОСОБА_5 вимушена звернутись до суду з даним позовом. 
Ухвалою судді Запорізького районного суду Запорізької області від 10.01.2025 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
В ході підготовчого засідання представник ОСОБА_5 – адвокат Воронов О.О. подав до суду уточнену позовну заяву відповідно до якої залучив в якості відповідачів у справі дітей померлого ОСОБА_8 – ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Крім цього, судом в ході підготовчого засідання в якості третьої особи до розгляду справи залучено ОСОБА_4 . 
В підготовчому засіданні відповідачі у справі: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Долинська сільська рада Запорізького району Запорізької області не скористався своїм правом подати до суду відзив на позовну заяву.
Тертя особа – ОСОБА_4 надав письмові пояснення в яких проти задоволення позову ОСОБА_5 заперечував в повному обсязі, оскільки ним, як спадкоємцем першої черги, після смерті батька - ОСОБА_9 успадкована право довічного успадкованого володіння спірною земельною ділянкою, щодо іншого майна, яке залишилось після смерті батька, між спадкоємцями, було досягнуто домовленість щодо прийняття спадщини лише одним з них – ОСОБА_8 (чоловіком позивачки), у зв`язку з чим вважає позовні вимоги безпідставними та просить у їх задоволенні відмовити.
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 12.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні представник позивача – адвокат Воронов О.О. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.
Представник відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 – адвокат Степанова Н.Г. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_5 зазначивши про те, що вони є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Представник відповідача Долиснької сільської ради Запорізького району Запорізької області - Сергієнко О.О. в судовому засіданні також позовні вимоги ОСОБА_5 підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.
Третя особа ОСОБА_4 та його представник – адвокат Яма Д.М. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала в понову обсязі, наполягали на письмових поясненнях та наполягали на безпідставності позовних вимог. 
Третя особа – Запорізька районна державна нотаріальна контора в судове засіданні свого представника не направила, жодних заяв або клопотань до суду не надсилала.
Крім цього в судовому засіданні, за клопотанням третьої особи ОСОБА_4 , в якості свідків були допитані ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .
Свідок ОСОБА_13 суду повідомив, що він є фермером та обробляє сусідню з ОСОБА_4 земельну ділянку. Відповідаючи на питання, свідок повідомив, що він був особисто знайомий з ОСОБА_9 . У 1991-1992 р.р. ОСОБА_9 займався оформленням 3-х земельних ділянок, які в подальшому оформив на себе та своїх синів ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , та вони створили СФГ «Сім`я», яке займалось обробкою усіх земельних ділянок. Після смерті ОСОБА_9 були проблеми з переоформленням землі. Після смерті ОСОБА_8 його брат ОСОБА_4 перебрав на себе управління та обробку земельних ділянок.
Свідок ОСОБА_14 суду повідомив, що він є сином ОСОБА_9 та братом ОСОБА_17 та померлого ОСОБА_8 . Після смерті батька вони з братами продовжили обробляти землю, при цьому у кожного з братів була своя земельна ділянка. Також кожен з братів мав свою техніку, яку допомагали ремонтувати один одному. Після смерті батька була домовленість про те, що б спадщину (окрім землі) прийняв брат ОСОБА_18 . У їхній родині в користуванні було три земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які були оформлені на батька - ОСОБА_9 , свідка – ОСОБА_14 , та брата – ОСОБА_8 , після смерті батька його земельна ділянка, по домовленості, мала перейти ОСОБА_4 .
Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового засідання, допитавши свідків, дослідивши усі докази у сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 28.07.1984 укладено шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_19 , яка після реєстрації шлюбу набула прізвище « ОСОБА_20 », про що виконкомом Привільненської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області складено актовий запис № 13, та видано свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 (т.1, а.с. 12)
Відповідно до копії свідоцтва про смерть НОМЕР_2 виданого Долинською сільською радою Запорізького району Запорізької області 27.02.2006 встановлено, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що складено актовий запис № 6 (т.1, а.с. 13)
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 складеного 10.08.2007 Хортицьким відділом РАЦС Запорізького МУЮ встановлено, що позивачка ОСОБА_21 18.08.2007 уклала шлюб з ОСОБА_22 та набула прізвище « ОСОБА_23 », про що складено актовий запис № 476 (т.1., а.с. 15).
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_4 виданого ВДРАЦС Запорізького РУЮ 28.07.2008 шлюб між ОСОБА_22 та ОСОБА_5 розірвано (т.1, а.с.16).
Після смерті ОСОБА_8 , Запорізькою районною державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа №425/2006, яка була досліджена судом (т.1, а.с. 82-113)
Відповідно до копії спадкової справи судом встановлено, що після смерті ОСОБА_8 із заявам про прийняття спадщини звернулись: позивач ОСОБА_21 , відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .
Мати померлого ОСОБА_8 – ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (в межах шестимісячного строку) звернилась до нотаріальної контори із завоюю про відмову від прийняття спадщини після смерті сина.
Спадкоємці ОСОБА_8 – ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_6 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом у розмірі 1/3 частки спадкового майна кожний.
03.12.2024 до ОСОБА_5 звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 48,9 гад, яка належала ОСОБА_9 , який є батьком ОСОБА_8 . 
Постановою державного нотаріуса Кравцової Л.М. від 11.12.2024 відмовлено ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 48,9 га. на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, після померлого ОСОБА_8 .
Крім цього, судом також було витребувано та досліджено в судовому засіданні копію спадкової справи після смерті ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , № 349/2000 (т.1., а.с. 64-79).
З вказаної спадкової справи встановлено, що після смерті ОСОБА_9 із заявою про прийняття спадщини, 25.05.2000 звернувся ОСОБА_8 . 
Інші спадкоємці після померлого ОСОБА_9 – дружина ОСОБА_24 , діти ОСОБА_14 , ОСОБА_4 , 24.05.2000 звернулись із заявами про небажання оформлювати спадщину.
Відповідно до довідки Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 06.05.2000, яка також міститься в матеріалах спадкової справи, встановлено, що на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 разом із ОСОБА_9 були прописані та проживали за адресою: АДРЕСА_1 , серед інших, наступні особи: дружина – ОСОБА_24 , 1939 р.н., син – ОСОБА_14 , 1966 р.н., сина – ОСОБА_8 , 1963 р.н., син – ОСОБА_4 , 1969 р.н.
Відповідно до свідоцтва про спадщину за законом від 13.06.2000 ОСОБА_8 успадкував після смерті ОСОБА_9 наступне майно: автомобіль марки ГАЗ 24, 1974 року випуску, та автомобіль марки УАЗ 330301 1985 року випуску.
Крім цього, судом також встановлено, що ОСОБА_9 1992 року на підставі рішення Запорізької районної Ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області Української РСР № 7 від 22.06.1991 отримав право на довічне успадковуване володіння землею для організації селянського фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області та на її базі створив фермерське господарство «Желудько» (т.1, а.с. 226-227)
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_9 помер (т. 1, а.с. 239), на час смерті у його довічному володінні перебувала вказана земельна ділянка площею 48,9 га.
Право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, тому, враховуючи, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17 (провадження № 14-487цс19), від якого Велика Палата Верховного Суду не відступила, і в постанові від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20) та застосовано в постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 313/1192/20 (провадження № 61-3206св23). 
Таким чином, суд констатує, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 48,9 га. для організації фермерського господарства, яке було надано ОСОБА_9 відповідно до державного акту № 000663 може бути успадкована після смерті останнього.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №317/905/20 за позовом ОСОБА_4 до Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, про визнання права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, було зроблено наступні висновки.
Так Верховним Судом зазначено, що «не можна погодитись з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_4 вказаного права у зв`язку з відмовою його від прийняття спадщини після ОСОБА_9 .
Відповідно до частин першої та другої статті 524 ЦК Української РСР (тут і надалі в редакції, яка діяла на час відкриття спадщини після ОСОБА_9 ) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається (стаття 553 ЦК Української РСР).
Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).
Отже, відповідно до статей 548, 549, 554 ЦК Української РСР для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець є таким, що прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Положеннями Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року, визначено, що доказами вступу в управління або володіння спадковим майном може бути, у тому числі, довідка відповідного органу місцевого самоврядування або виконавчої влади про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав із ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанції про сплату податків; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний у спадковому будинку у період шести місяців після смерті спадкодавця, інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління або володіння спадковим майном.
Отже, прийняття спадщини може бути підтверджено такими діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини.
Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 542/755/21 (провадження № 61-21360св21).
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що:
— ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 ;
— 25 травня 2000 року на підставі заяви ОСОБА_8 Запорізькою районною державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу щодо майна ОСОБА_9 ;
— 13 червня 2000 року дружина спадкодавця – ОСОБА_24 та його діти – ОСОБА_14 , ОСОБА_4 , які проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, подали до Запорізької районною державної нотаріальної контори заяви, посвідчені секретарем виконавчого комітету Долинської сільської ради, за змістом яких вони обізнані про відкриття спадщини після ОСОБА_9 та «не мають бажання оформлювати спадщину».
Зазначаючи про те, що ОСОБА_4 відмовився від прийняття спадщини після ОСОБА_9 , суди попередніх інстанцій не врахували, що, по-перше, заява позивача не свідчить про його намір відмовитись від прийняття спадщини, оскільки в заяві ОСОБА_4 зазначив про відмову від її оформлення; по-друге, вказана заява посвідчена секретарем виконавчого комітету Долинської сільської ради 24 травня 2000 року та подана до Запорізької районної державної нотаріальної контори 13 червня 2000 року, тобто після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини.»
До аналогічних висновків також прийшов Запорізький апеляційний суд у постанові від 13.05.2025 ухваленій у справі № 317/905/20, в якій зазначив, що «із копії спадкової справи №349/2000 від 25.05.2000, відкритої після смерті ОСОБА_9 вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_8 , як син померлого, крім нього також є спадкоємці – дружина померлого - ОСОБА_24 , діти – ОСОБА_14 та ОСОБА_4 .
Скаржник ОСОБА_5 звернулась до суду з апеляційної скаргою посилаючись на те, що вона є спадкоємицею померлого ОСОБА_8 і вирішення цього спору стосується також ї її прав та інтересів.
Таким чином, враховуючи специфіку предмету позову, а саме визнання права в порядку спадкування до участі у справі повинні були бути залучені всі особи, прав і інтересів, яких стосується вирішення даної справи. Судом першої інстанції помилково встановлено, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_9 є позивач, оскільки це не відповідає встановленим фактичним даним.
Незалучення осіб прав і інтересів яких стосується вирішення справи до участі у справі позбавляє таких осіб права на вчинення процесуальних дій, які передбачені законом лише для відповідача, зокрема, можливості подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо.»
З огляду на вищевикладене слід зазначити, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Разом з тим, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.
Позивачем заявлено позов до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що у цій справі позивачем ОСОБА_5 не залучено усіх осіб, прав і інтересів яких стосується вирішення цієї справи, що відповідно позбавляє права таких осіб на вчинення процесуальних дій, які передбачені законом лише для відповідача зокрема, можливості подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо, тобто позивачем пред`явлено позов до неналежних відповідачів, що є безумовною підставою для відмови в його задоволенні.
Що стосується судових витрат у справі суд приходить до наступного.
Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено витрати по сплаті судового збору покладається на позивача.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. 12 ст. 141 ЦПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.
Так, під час розгляду справи, представником третьої особи ОСОБА_4 – адвокатом Ямою Д.М. заявлено про понесення третьою особою витрат на правничу допомогу на необхідність їх компенсації.
На підтвердження повноважень адвоката Ями Д.М. та факту надання ним правничої допомоги ОСОБА_4 надано: договір про надання правової допомоги № 610-ц-2025 від 12.08.2025 (т.2 а.с. 64), ордер на надання правової допомоги серія АР №1257476 на представлення інтересів ОСОБА_4 відповідно до договору №610-ц-2025 від 12.08.2025 (т.2 а.с.65); акт приймання-передачі послуг від 02.04.2026 відповідно до якого на виконання договору № 625-ц-2025 адвокатом Ямою Д.М. було надано ОСОБА_4 правову допомогу у вигляді участі у 5 судових засіданнях, на загальну суму 30 000 грн.
Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Враховуючи надані представником третьої особи докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, суд доходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог щодо необхідності компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені ОСОБА_4 у зв`язку із розглядом цієї справи. 
Вирішуючи питання щодо розміру таких витрат, суд зазначає наступне.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір витрат на правничу допомогу, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України.
Виходячи зі встановлених обставин та норм процесуального законодавства, суд доходить до переконання, що надані третьою особою докази про понесення судових витрат на правничу допомогу під час розгляду справи є достатніми, допустимими і достовірними, між тим розмір таких витрат, який підлягає стягненню з відповідача слід зменшити до 15000,00 грн., зважуючи на категорію справи, зміст наданих послуг, участь представника в судових засіданнях, кількість складених процесуальних документів, вартість наданих послуг за договором правничої допомоги є завищеною, зокрема вартість участі в судових засіданнях, зважуючи, що час участі в таких засіданнях є різний. Також при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу, суд виходить з принципу пропорційності, розумності та справедливості, зважуючи на законодавче закріплене право на відшкодування судових витрат, а також на те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу.
На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 19, 23, 76-83, 89, 133, 137, 141, 142, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд –

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до ОСОБА_6 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ), Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області (70420, Запорізька область, Запорізький район, с. Долинське, вул. Шкільна, 5А, ЄДРПОУ 24910971), третя особа: Запорізька районна державна нотаріальна контора Запорізької області (69089, м. Запоріжжя, вул. Істоміна, 6, ЄДРПОУ 02884167), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 ), про визнання права власності на спадкове майно – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:         Р.В. Мінгазов