ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2026 р.  м. Київ Справа № 911/763/24 

м. Київ, вул. С. Петлюри, буд. 16/108
Господарський суд Київської області
без виклику (повідомлення) сторін

Господарський суд Київської області, одноособово, у складі судді Саванчук С.О., розглянув матеріали справи
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА СПЦ»
76002, місто Івано-Франківськ, вулиця Олександра Олеся, будинок 29-Д, код ЄДРПОУ 38162490
до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСТІМ АГРО»
08139, Київська область, Бучанський район, село Білогородка, вулиця Аграрна, будинок 1-А, код ЄДРПОУ 33670636
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Бері» 
82172, Львівська область, місто Дрогобич, місто Стебник, вулиця Дрогобицька, будинок 63/1, код ЄДРПОУ 40262050
про стягнення штрафу за невиконання умов договору

Обставини справи:
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява (вх. №2445 від 25.03.2024) Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА СПЦ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСТІМ АГРО» про стягнення штрафу за невиконання умов договору.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов разового договору-заявки №19/12/2323-ЗД від 19.12.2023, що укладений між сторонами, а саме: відповідач не надав транспортний засіб для завантаження товару у визначений договором строк, у зв`язку із чим позивачем заявлено про стягнення штрафу у сумі 8400,00 грн.
Судом встановлено, що позовна заява і додані до неї документи відповідають вимогам статей 162, 164, 172, частині 5 статті 174, статті 175 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи, а згідно з пунктом 1 частини 5 цієї статті малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" встановлено, що на 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028 гривень.
За позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА СПЦ» заявлена до стягнення сума штрафу у розмірі 8400,00 грн, отже, дана справа є малозначною в розумінні пункту 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, не відноситься до категорій справ, що не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до частини 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України, та підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Зважаючи на вказане, суд дійшов висновку про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та розгляд справи без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.04.2024 позовну заяву (вх. №2445 від 25.03.2024) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/763/24 за правилами спрощеного позовного провадження, встановлені сторонам строки на подання заяв по суті спору.
Ухвала Господарського суду Київської області від 03.04.2024 надіслана сторонам за допомогою системи ЄСІТС та доставлена до їх електронних кабінетів 03.04.2024.
У підсистемі ЄСІТС "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№3910/24 від 11.04.2024).
У підсистемі ЄСІТС "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№3964/24 від 12.04.2024).
У підсистемі ЄСІТС "Електронний суд" від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх.№4157/24 від 17.04.2024).
Під час розгляду справи, з огляду на надані сторонами заяви по суті справи та докази, судом встановлено, що здійснення спірного перевезення за разовим договором-заявкою на перевезення вантажу №19/12/23-5Д від 19.12.2023, що укладений між сторонами, відповідач передоручив Товариству з обмеженою відповідальністю «Вест Бері».
Згідно з частиною 1 статті 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
Враховуючи, що підставами позову є неналежне виконання зобов`язань з перевезення вантажу, з метою з`ясування всіх обставин справи та дослідження доказів щодо здійснення спірного перевезення вантажу, у зв`язку з тим, що рішення у даній справі може вплинути на права або обов`язки Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Бері», зокрема, можливим пред`явленням до нього регресних вимог, з огляду на встановлене залучення цього товариства до спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність підстав для залучення вказаного товариства до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
Також судом встановлено, що відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «РОСТІМ АГРО» у відзиві на позовну заяву посилається на те, що відповідач належним чином виконав умови договору від 19.12.2023 та надав узгоджений сторонами автомобіль під завантаження відправнику вантажу - компанії «Latte Montaqna Alto Adige», на підтвердження чого до відзиву на позовну заяву відповідачем надана міжнародна товарно-транспортна накладна: СМR № б/н від 22.12.2023, проте, цей документ, що наданий в електронній копії - неналежної якості і з наданої суду копії неможливо встановити зміст документу.
Згідно з частиною 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Зважаючи на те, що відповідач посилається на вищевказану СМR № б/н від 22.12.2023 як на доказ при розгляді справи, проте, зміст цього документу неможливо встановити через погану якість наданої суду копії, суд дійшов висновку про витребування у відповідача СМR № б/н від 22.12.2023 в оригіналі або у належній копії: електронній або письмовій, однак, такої якості, щоб з неї можливим було встановлення змісту документу, з урахуванням також невеликого шрифту, яким, в основному, складений сам документ.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.05.2025 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Вест Бері», зобов`язано позивача направити залученій третій особі копію позовної заяви з додатками, а докази такого направлення надати суду, встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Вест Бері» строк для подання пояснень третьої особи, а сторонам справи - строк на подання відповідей на пояснення третьої особи, витребувано у відповідача СМR № б/н від 22.12.2023 в оригіналі або копії належної якості. 
У підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» від відповідача надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи (вх. № 6861/2025 від 20.05.2025).
Через канцелярію Господарського суду Київської області від третьої особи надійшли пояснення третьої особи (вх.№3501/25 від 26.05.2025).
У підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» від позивача надійшла заява про долучення доказів (вх.№ 10427/2025 від 25.07.2025).
У зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписав рішення без його проголошення, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, відповідно до частин 4, 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України.
За результатом з`ясування всіх фактичних обставин справи, всебічного та повного дослідження наданих суду доказів, з урахуванням вимог чинного законодавства, суд 
встановив:
1. Правовідносини сторін
19.12.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА СПЦ» як замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю «РОСТІМ АГРО» як виконавцем укладений разовий договір-заявка №19/12/2023-3Д на перевезення вантажу (міжнародне), (далі - договір).
Відповідно до умов договору виконавець повинен був перевести вантаж (сир) за допомогою автомобілю рефрижератор, завантаження заднє, температурний режим +2 до +6. 
Місце завантаження: Via Falzes, 19 «Latte Мontagna Alto Adige», Brunico, 39031, IT, місце розвантаження: Львівська область, село Сокільники, вулиця Львівська Бічна, 4.
Ціна перевезення складає 7200,00 євро по курсу НБУ в гривнях на день розмитнення, безготівкова оплата. Оплата в день вивантаження автомобіля (додаткові витрати оплачує замовник додатково. Якщо потрібно замитнити автомобіль – замовник повертає за це кошти).
Додатковими умовами до перевізника та водія сторони погодили, що сторони за обопільною згодою погодили, що пріоритетом температурного режиму буде вважатися відомості зазначені в транспортній накладній CMR (далі – CMR).
Виконавець зобов`язується подавати під завантаження справний транспортний засіб, певного типу, який відповідає всім санітарним вимогам (проводиться регулярна санітарна обробка і оформлений санітарний паспорт на транспортний засіб), придатний для перевезення даного виду вантажу, забезпечує обумовлений сторонами температурний режим, а також має в наявності всі документи, необхідні для здійснення перевезення вантажу. 
Кожен транспортний засіб виконавця, наданий для перевезення, повинен бути обладнаний термописцем, який буде повірений, в належному, працездатному стані, та відповідати вимогам щодо даного обладнання. Перевізник протягом всього перевезення повинен слідкувати за його працездатністю та нести повну індивідуальну відповідальність за роботу даного приладу і належне перевезення з обумовленим температурним режимом.
Перевізник зобов`язується підтримувати зазначену в CMR температуру протягом усього шляху слідування без відключення охолоджувальної установки, використовувати термописець та надати його показники під час вивантаження товару/або надати замовнику (по запиту) роздрукування відомостей термописця/щодо кожної окремої поїздки, протягом 1 (однієї) години з моменту запиту останнього.
У випадку ненадання виконавцем транспортного засобу під завантаження, як зазначено у договорі-заявці, виконавець відшкодовує замовнику штраф в розмірі 200 (двісті) евро за кожний не наданий транспортний засіб та (або) відправник відшкодовує перевізнику (виконавцю) 200 (двісті) евро за зрив завантаження або відмову від транспорту.
Підпис водія на CMR підтверджує його згоду з вагою та розподілом ваги по осям автомобіля.
Обов`язковою умовою оплати є надання перевізником усіх належним чином оформлених оригіналів документів: CRМ, разового договору-заявки, відповідно до якої здійснювалися перевезення, акту виконаних робіт (2 екз.), рахунку та оригінали інших супровідних документів. Оригінали документів повинні бути надані протягом 10 днів з дня завантаження ТЗ у місці, передбаченому даним договором.
До матеріалів справи надано копію разового договору-заявки №19/12/2023-3Д на перевезення вантажу (міжнародне), який підписаний уповноваженими представниками обох сторін та скріплений відбитками їх печаток.
2. Аргументи позивача
Позивач зазначає, що в узгоджену сторонами дату завантаження - 27.12.2023, відповідач надав під завантаження транспортний засіб, який не відповідав вимогам, що обумовлені договором для транспортування типу продукції, що підлягала перевезенню, що не гарантувало безпеку цього товару, у зв`язку з чим вантажовідправник - компанія «Latte Montaqna Alto Adige» відмовив у завантаженні товару, про що до матеріалів справи долучено його письмову довідку, з перекладом, належний транспортний засіб відповідач надав 28.12.2023, тобто, з порушенням встановленого договором строку, за вказане порушення умов договору, а саме: строку надання транспортного засобу під завантаження, позивач нарахував відповідачу штраф в еквіваленті 200 евро, відповідно до пункту 3. договору.
За виставленим відповідачем рахунком на оплату №ER-1 від 02.01.2024 за договором 22/12/2023-2Д від 22.12.2023 на суму 302442,48 грн позивачем за платіжною інструкцією кредитового переказу коштів № 1985 від 12.01.2024, призначення платежу: оплата за транспортні послуги згідно рахунку на оплату №ER-1 від 02.01.2024, оплачена вартість транспортних послуг відповідача з вирахуванням нарахованого позивачем вищевказаного штрафу на суму 8400,00 грн (еквівалент 200 евро), оскільки 10.01.2024 позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру № СФ-0000001 від 10.01.2024 на оплату вказаного штрафу у сумі 8400,00 грн.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області у справі №909/129/24 позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСТІМ АГРО» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА СПЦ» про стягнення заборгованості в розмірі 8400,00 грн за договором 22.12.2023 задоволено повністю, внаслідок чого позивач звернувся з цим позовом до суду про стягнення штрафу в розмірі 8400,00 грн за договором від 19.12.2023. 
3. Аргументи відповідача
Відповідач проти позову заперечує та вважає його необґрунтованим.
Відповідач вказує, що належним чином виконав умови договору від 19.12.2023 та надав узгоджений сторонами автомобіль під завантаження компанії «Latte Montagna Alto Adige», що підтверджується довідкою вантажовідправника №38 від 14.02.2024, яку надав позивач та СМР №б/н від 22.12.2023.
Однак, вантажовідправник відмовив у завантаженні товару на авто відповідача з причин невідповідності авто вимогам транспортування даного типу продукції, без зазначення таких причин.
Відповідач вказує, що не розуміє в чому полягає невідповідність транспортного засобу, який прибув 22.12.2023 на завантаження, умовам договору – заявки на перевезення (міжнародне) №19/12/2023-3Д від 19.12.2023.
4. Аргументи третьої особи 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Вест Бері» вказує, що співпрацювала з відповідачем, 22.12.2023 отримала заявку №22/12/23-1Д від відповідача про надання транспортних послуг з перевезення вантажу (міжнародне). 
Так, на виконання замовлення 27.12.2023 було залучено вантажний автомобіль VOLVO FH 500, державний номер НОМЕР_1 , та напівпричіп Schmitz SKO 24, державний номер НОМЕР_2 , водій ОСОБА_1 . За умовами зазначеної заявки здійснювалося перевезення вантажу «хурма свіжа» за маршрутом Valencia (Іспанія) – Україна. Розвантаження товару відбулося 03.01.2024.
На підтвердження факту виконання перевезення третя особа долучає міжнародну товарно-транспортну накладну (CMR) № б/н від 28.12.2023, яка оформлена на відповідне перевезення та містить дані про сторони перевезення, найменування вантажу, маршрут, транспортний засіб, а також відмітки митних органів.
Доводи, що наведені відповідачем про залучення третьої особи до спірного перевезення: перевезення вантажу «сир» за маршрутом Італія – Україна третя особа не підтвердила.
5. Норми права, що підлягають застосуванню
При наданні оцінки спірним правовідносинам суд враховує, що положеннями статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Частиною другою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.
Статтями 525, 526, 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Згідно зі статтею 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Статтею 908 Цивільного кодексу України унормовано, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення вантажів визначаються цими Кодексами, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
5. Фактичні обставини, встановлені судом, докази, що прийняті та відхилені судом, мотиви прийняття або відхилення кожного доказу та аргументу, викладеного сторонами у матеріалах справи та висновки суду за результатами розгляду справи
Як встановлено судом, 19.12.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА СПЦ» як замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю «РОСТІМ АГРО» як виконавцем укладено разовий договір-заявку №19/12/2023-3Д на перевезення вантажу (міжнародне).
За встановленими обставинами справи, відповідно до умов разового договору-заявки №19/12/2023-3Д на перевезення вантажу (міжнародне), відповідач взяв на себе зобов`язання забезпечити отримання вантажу, переданого вантажовідправником у місці та в час, обумовлений у договорі та доставити вантаж до місця призначення і передати його особі, уповноваженій на отримання вантажу (вантажоодержувачу); а позивач взяв на себе зобов`язання оплатити такі послуги перевезення, надані відповідачем, у строк та у порядку, визначеними у договорі.
Відповідно до статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Статтею 253 Цивільного кодексу України унормовано, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України обумовлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно із статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом частин другої і третьої статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.
Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 учасники цивільних правовідносин мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 Цивільного кодексу України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.
Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами.
Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 Цивільного кодексу України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті).
Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)).
Відповідно до частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Частина перша статті 548 Цивільного кодексу України передбачає, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
Згідно із статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
За змістом частини першої статті 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
З урахуванням таких положень законодавства, при укладенні договору сторони узгодили умови відповідальності за невиконання та неналежне виконання умов договору перевізником, зазначивши, що у випадку ненадання виконавцем транспортного засобу під завантаження, як зазначено у договорі-заявці, виконавець відшкодовує замовнику штраф в розмірі 200 (двісті) евро за кожний не наданий транспортний засіб та (або) відправник відшкодовує перевізнику (виконавцю) 200 (двісті) евро за зрив завантаження або відмову від транспорту.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Відповідно до частини першої статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Суд враховує, що договір, що укладений між сторонами, є чинним на час розгляду справи, його недійсність прямо не встановлена законом, він не визнаний судом недійсним, тому зобов`язання за цим договором мають виконуватись належним чином (стаття 204 Цивільного кодексу України).
При цьому, приписами статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що в силу зобов`язання кредитор вправі вимагати виконання обов`язку від боржника у випадку невиконання останнім своїх зобов`язань у відносинах, що виникли між сторонами.
Оцінюючи надані суду докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 8400,00 грн за невиконання умов разового договору-заявки на перевезення вантажу (міжнародне) від 19.12.2023 №19/12/2023-3Д.
Відповідно до статті 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, перевізник несе відповідальність за будь-яку затримку доставки, однак, перевізник звільняється від відповідальності, якщо затримка доставки вантажу сталась внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути. Перевізник не звільняється від відповідальності з причини несправності транспортного засобу, яким він користувався для виконання перевезення, або з причини дій або недогляду особи, у якої був найнятий транспортний засіб, або агентів і службовців останньої. 
Згідно із статтею 917 Цивільного кодексу України перевізник зобов`язаний надати транспортні засоби під завантаження у строк, встановлений договором. Відправник вантажу має право відмовитися від наданого транспортного засобу, якщо він є непридатним для перевезення цього вантажу. 
Обставини щодо надання під спірне завантаження транспортного засобу у встановлену договором дату - 22.12.2023, від завантаження якого своїм товаром відмовився вантажовідправник - компанія «Latte Montaqna Alto Adige», у зв`язку з позицією вантажовідправника про невідповідність транспортного засобу вимогам, що обумовлені договором для транспортування типу продукції, що підлягала перевезенню, що не гарантувало безпеку цього товару - визнаються учасниками справи, відтак, не підлягають доказуванню відповідно до частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, про належне відправлення товару у спірному перевезенні 22.12.2023 учасниками справи не стверджується, належними доказами (відміткою у міжнародній товарно-транспортній накладній (CMR)) не підтверджується.
Відповідно до статті 12 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів: 1. Відправник має право розпоряджатися вантажем, зокрема, вимагати від перевізника припинення перевезення, зміни місця, передбаченого для доставки вантажу, або здачі вантажу одержувачу, іншому, ніж зазначений у вантажній накладній. 2. Відправник втрачає це право з того моменту, коли другий примірник накладної переданий одержувачу або коли останній здійснює свої права, передбачені в пункті 1 статті 13; з цього моменту і надалі перевізник керується вказівками одержувача. 3. Однак, право розпорядження вантажем належить одержувачу з моменту складання вантажної накладної, якщо у вантажній накладній відправником зроблена відповідна позначка. 
Отже, під час спірних обставин щодо здійснення завантаження транспортного засобу 22.12.2023, саме відправник - компанія «Latte Montaqna Alto Adige», мав право розпоряджатися вантажем, відтак, відмова від завантаження товару є належною реалізацією вантажовідправником своїх прав у правовідносинах з міжнародного автомобільного перевезення вантажів.
Оскільки заявлена до стягнення позовна вимога є неустойкою, її застосування можливе за наявності вини боржника, отже, підлягає встановленню у справі наявність вини відповідача: невідповідність транспортного засобу, що наданий під завантаження у визначену договором дату, вимогам до нього, що встановлені договором, оскільки, з огляду на вищевказані положення чинного законодавства, умови договору при здійсненні оцінки належності транспортного засобу превалюють над іншими доводами щодо його належності. 
Так, суд встановив, що спірний договір є двостороннім і укладений безпосередньо між позивачем та відповідачем. Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України кредитор має право вимагати виконання обов`язку саме від свого боржника. При цьому згідно зі статтею 528 Цивільного кодексу України боржник має право покласти виконання зобов`язання на іншу особу, однак у такому разі він відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання цією особою, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, відповідно до статті 619 Цивільного кодексу України боржник відповідає за порушення зобов`язання третьою особою, на яку було покладено його виконання.
Отже, залучення відповідачем до здійснення перевезення Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Бері» без погодження із замовником не звільняє відповідача від відповідальності перед позивачем та не змінює суб`єкта відповідальності за договором.
На підтвердження неналежності транспортного засобу, наданого під завантаження 22.12.2023, вантажовідправником складено письмову довідку від 14.02.2024 № 38, в якій зазначено технічні характеристики транспортного засобу, що не відповідали умовам договору-заявки. Вказаний документ долучений до матеріалів справи разом із перекладом та є належним письмовим доказом.
Посилання відповідача на те, що перевезення мало здійснюватися третьою особою на підставі окремого разового договору-заявки № 19/12/23-5Д від 19.12.2023, не впливає на висновки суду, оскільки внутрішні правовідносини відповідача з третьою особою не змінюють обсягу його зобов`язань перед позивачем. У разі наявності підстав відповідач вправі звернутися з регресними вимогами до третьої особи, однак такі вимоги не є предметом розгляду у цій справі.
Третя особа не надала суду належних та достатніх доказів, які б підтверджували ті обставини, на які посилається відповідач як на підставу звільнення його від відповідальності. Подані матеріали не спростовують довідку вантажовідправника щодо невідповідності транспортного засобу умовам договору та не підтверджують належного виконання договірних зобов`язань, перевізник, що надав спірний транспортний засіб до завантаження, жодним чином не оформив характеристик транспортого засобу та заперечень на зауваження вантажовідправника щодо їх невідповідності умовам договору.
Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Ненадання належних доказів тягне для відповідної сторони ризик настання несприятливих процесуальних наслідків.
Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини щодо стандартів доведеності та оцінки доказів. У рішенні у справі «J.K. та інші проти Швеції» (J.K. and Others v. Sweden, заява № 59166/12) ЄСПЛ зазначив, що при оцінці доказів застосовується стандарт доведення «поза розумним сумнівом», який може випливати із сукупності достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою висновків або неспростованих презумпцій факту. Водночас саме сторона, яка стверджує певні обставини, повинна їх довести.
У рішенні у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00) ЄСПЛ наголосив, що національні суди зобов`язані надавати належне обґрунтування своїх рішень, оцінюючи всі істотні доводи сторін.
У цій справі відповідач не спростував презумпцію своєї вини, не довів належного виконання зобов`язання та не підтвердив наявності підстав для звільнення від відповідальності. Натомість матеріали справи свідчать про неналежне надання транспортного засобу, що стало підставою для застосування погоджених сторонами заходів відповідальності.
Таким чином, суд дійшов висновку, що саме відповідач є винною стороною у порушенні договірних зобов`язань, а тому несе відповідальність у межах та на умовах, визначених договором і законом.
З огляду на вказане, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
6. Результати розгляду справи
6.1. Згідно із статтею 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно із статтею 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування; питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Отже, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом.
У справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суди мають також враховувати практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справах "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006), Трофимчук проти України (рішення від 28.10.2010), де Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Водночас, Верховний Суд зазначає, що такий висновок Європейського суду з прав людини звільняє суди від обов`язку надавати детальну відповідь на кожен аргумент скаржника, проте не свідчить про можливість взагалі ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.01.2019 у справі № 910/7054/18 та від 12.02.2019 у справі № 911/1694/18).
6.2. Оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог.
7. Розподіл судових витрат
Згідно з частинами 1-3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено, що у 2024 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб становить: з 1 січня 2024 року - 3028,00 грн.
З огляду на заявлені позовні вимоги, розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання до суду цього позову, складає 2422,40 грн, з урахуванням понижуючого коефіцієнта 0,8 (оскільки позов подано через підсистему ЄСІТС «Електронний суд»).
На підставі платіжної інструкції №21511 від 22.03.2024 за подання позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 3028 грн, тобто, у більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Згідно із статтею 129 Господарського процесуально кодексу України, у разі задоволення позову, судовий збір підлягає покладенню на відповідача. 
Враховуючи вищевикладені обставини, на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір у розмірі 2422,40 грн покладається на відповідача, інша частина судового збору в розмірі 605,60 грн може бути повернута позивачу з державного бюджету за наявності відповідного клопотання в порядку пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір".
Оскільки позивачем його витрати на професійну правничу допомогу зазначені у позовній заяві у попередньому (орієнтовному) розмірі, питання їх розподілу не вирішується судом під час ухвалення рішення суду у справі.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
вирішив:
1. Позов (вх. №2445 від 25.03.2024) Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА СПЦ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСТІМ АГРО» про стягнення штрафу за невиконання умов договору – задовольнити повністю.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСТІМ АГРО» (08139, Київська область, Бучанський район, село Білогородка, вулиця Аграрна, будинок 1-А, код ЄДРПОУ 33670636) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА СПЦ» (76002, місто Івано-Франківськ, вулиця Олександра Олеся, будинок 29-Д, код ЄДРПОУ 38162490) штраф у розмірі 8400,00 грн (вісім тисяч чотириста гривень) за невиконання умов разового договору – заявки на перевезення вантажу (міжнародне) від 19.12.2023 у №19/12/2023-3Д та 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок) витрат зі сплати судового збору. 
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 06.03.2026.

Суддя С.О. Саванчук