Справа № 752/14231/25 
Провадження № 2/697/76/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2026 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді – Скирди Б.К.,
за участю: секретаря судового засідання – Шакало Л.С.,
представника позивача – адвоката Горстка Я.В.,
відповідача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – адвоката Константінової Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Каневі Черкаської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_2 (далі також – ОСОБА_2 , позивач) в інтересах якого діє адвокат Горстка Ярослава Василівна (далі також – представник позивача – адвокат Горстка Я.В.) звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі також – ОСОБА_1 , відповідач) про стягнення грошових коштів.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач ОСОБА_2 в серпні 2021 року вирішив придбати автомобіль. Знайшовши необхідну модель та марку транспортного засобу, звернувся до особи, телефон якої був зазначений в даному оголошенні, продавцем якого виявився ОСОБА_1 , який володіє невеликою СТО в м. Каневі. Відповідач запропонував продати автомобіль марки УАЗ, який обіцяв переобладнати та перефарбувати, щоб транспортний засіб був зручний в користуванні для полювання. Дійшовши взаємної згоди щодо вартості, між позивачем і відповідачем виник усний договір, що вартість авто складатиме 4000,00 дол. США і кошти ОСОБА_2 віддаватиме частинами до повного погашення заборгованості.
07.08.2021 позивач передав першу частину грошових коштів відповідачу в розмірі 1300,00 дол. США, що підтверджується розпискою від 07.08.2021, другу частину коштів передано в розмірі 1700,00 дол. США згідно розписки від 17.08.2021.
Виплативши більшу частину коштів, позивач звернувся до відповідача з проханням перереєструвати транспортний засіб в органах ТСЦ на нього, після чого мав намір повернути залишок за придбаний автомобіль. Відповідач на контакт не йшов, постійно посилався на зайнятість, відсутність в місті або ж на погане самопочуття.
Станом на серпень 2023 року автомобіль так і не був переоформлений на позивача, хоча останній неодноразово звертався до відповідача і в телефонному режимі, і особисто під час зустрічі. З часом, а саме протягом двох років з моменту передачі коштів необхідність в транспортному засобі зникла.
Позивач 03.08.2023 звернувся з листом до відповідача з вимогою повернути кошти в розмірі 1300 доларів США та 1700 доларів США, які останній отримав за транспортний засіб.
Згідно трекінгу від Укрпошти, лист відповідач 07.09.2023 отримав особисто, але кошти станом на 18.10.2023 позивачу так і не повернув.
З метою повернення коштів в сумі 3000 доларів США позивач звернувся з позовом до Канівського міськрайонного суду Черкаської області про стягнення грошових коштів за договором авансу з відповідача ОСОБА_1 .
Під час розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_1 заперечував що він є власником транспортного засобу, який обрав у нього на майданчику ОСОБА_3 і в залі суду долучив до матеріалів справи свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , відповідно до якого, власником автомобіля марки УАЗ 452В, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 є ОСОБА_4 , тобто відповідач ОСОБА_1 не є власником автомобіля УАЗ.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не є власником транспортного засобу, який хотів придбати позивач, а тому не міг ним розпоряджатися, а відсутність зобов`язань між сторонами унеможливлює стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів на підставі статті 571 ЦК України, якою визначено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання забезпеченого завдатком, Канівський міськрайонний суд Черкаської області рішенням у справі № 697/2447/23 від 08.04.2025 відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 .
У разі неможливості повернення майна власнику після рішення суду про віндикацію (статті 387, 388 ЦК України) субсидіарно застосовуються правила про незаконне збагачення згідно із ч. 3 ст. 1212 ЦК України і відновлення порушеного права власника відбувається із застосуванням кондикційного позову.
Зазначає, рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08.04.2025 у справі № 697/2447/23, яке вступило в законну силу має преюдиційне значення при розгляді даної позовної заяви щодо відсутності у відповідача права розпоряджатися вказаним вище автомобілем.
Оригінали розписок, які написані власноруч відповідачем, про що він під час розгляду справи не заперечував, знаходяться в матеріалах справи № 697/2447/23.
Також позивач, з посиланням на положення ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, звертає увагу на те, що відповідач не є власником транспортного засобу, який бажав придбати позивач, а тому його дії по отриманню коштів від позивача в рахунок оплати вартості автомобіля за договором купівлі-продажу не грунтувалися на приписах закону, не мали жодної правової підстави, натомість мали ознаки вчинення шахрайства шляхом зловживання довірою позивача.
Разом з тим, з реальним власником позивач жодних угод не укладав, кошти останньому не передавав, оскільки саме відповідач вдавав із себе особу, яка має право розпоряджатися спірним автомобілем.
Враховуючи, що на даний час відпала потреба у даному транспортному засобі, а тому позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти в сумі 3000 доларів США, які позивач передав відповідачу відповідно розписок від 07.08.2021 та від 17.08.2021; стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу та витрати на оплату судового збору в загальній сумі 21 244,10 грн.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13.06.2025 передано за підсудністю для розгляду до Канівського міськрайонного суду Черкаської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів (а.с.39).
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03.09.2025 відкрито провадження у даній справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.50).
30.09.2025 від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .
Звертає увагу, що твердження позивача з приводу того, що відповідач запропонував продати автомобіль марки УАЗ, який обіцяв переобладнати та перефарбувати, щоб транспортний засіб був зручний в користуванні для полювання – не відповідає дійсності. Насправді ж він зазначив про те, що лише переобладнає автомобіль під вимоги і побажання клієнтів, що ним і було частково виконано, навіть на більшу суму, яку позивач йому надав, що в свою чергу, було відображено в кошторисі наданому для ознайомлення позивачу. Проте на його прохання до позивача виконати умови їхньої з ним домовленості продовжити фінансування переобладнання його автомобіля, він відмовився надалі оплачувати його роботу. Саме тому роботи були призупинені.
З самого початку з позивачем була домовленість про те, що позивач самостійно бере на себе зобов`язання переоформити на себе автомобіль УАЗ, так як є колишнім працівником правоохоронних органів, а при необхідності він пообіцяв посприяти йому в переоформленні даного автомобіля.
Проте, так як позивач відмовився від попередніх домовленостей фінансувати переобладнання даного автомобіля і відмовлявся сплатити кошти за вже зроблену роботу, сума, яка перевищила сплачений аванс, автомобіль не міг бути перереєстрованим і роботи по його переобладнанню були зупинені.
Позивач з самого початку знав, що даний автомобіль УАЗ йому не належить і про те, що його потрібно переоформити на підставі доручення.
Також не відповідає дійсності і зазначені позивачем доводи з приводу незаконного збагачення згідно з ч. 3 ст. 1212 ЦК України і відновлення порушеного права власника відбувається із застосуванням кондикційного позову.
Позивач може забрати собі автомобіль УАЗ в будь-який зручний для себе час, доплативши суму за виконані ним роботи по бажанню позивача, про що він неодноразово говорив з позивачем, як особисто, так і в залі судового засідання при розгляді справи № 697/2447/23.
Звертає увагу, що кошти від позивача отримав за виконані роботи на автомобілі УАЗ по бажанню позивача, придбав за них запасні частини і матеріали, які ним встановлені на автомобіль УАЗ, який позивач по домовленості з ним мав переоформити на себе в сервісних центрах МВС.
З огляду на зазначені обставини, відповідач вважає вимоги позивача необгрунтованими та просить відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.61).
Позивач ОСОБА_2 в судові засідання не з`явився, свої інтереси уповноважив представляти адвокатів Горстку Я.В. та Коробкову Г.О.
Представники позивача – адвокати Горстка Я.В. та Коробкова Г.О. в судових засіданнях позовні вимоги ОСОБА_2 підтримали та просили задовольнити з підстав, які викладені в позовній заяві. Зазначили, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є звернення до суду з кондикаційним позовом. Відповідач ОСОБА_1 не є власником транспортного засобу УАЗ, який мав бажання придбати позивач ОСОБА_2 , а тому його дії по отриманню коштів від позивача в рахунок оплати вартості автомобіля за договором купівлі-продажу не грунтувалися на приписах закону та не мали жодної правової підстави, натомість мали ознаки вчинення шахрайства шляхом зловживання довірою позивача. З реальним власником позивач жодних угод не укладав, кошти останньому не передавав, оскільки саме відповідач вдавав із себе особу, яка має право розпорядження спірним автомобілем.
В судове засідання 10.02.2026 представник позивача – адвокат Коробкова Г.О. не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена судом належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (а.с.150), а тому суд ухвалив продовжувати розгляд справи у відсутності представника позивача – адвоката Коробкової Г.О. та за участю адвоката Горстки Я.В.
Відповідач ОСОБА_1 у судових засіданнях заявлені позовні вимоги не визнав з підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву. Пояснив, що в його власності ніякого автомобіля УАЗ немає. Дійсно, він володіє СТО в м. Каневі і з позивачем була домовленість щодо проведення ремонту вказаного автомобіля. Автомобіль він відремонтував і готовий його віддати позивачу, якщо той доплатить йому ще 1000,00 доларів США, або погоджується віддати запасні частини, які були придбані на цей автомобіль.
Представник відповідача – адвокат Константінова Т.М. в судових засіданнях щодо задоволення позову ОСОБА_2 заперечувала, просила відмовити в його задоволенні у зв`язку з його безпідставністю. Пояснила, що між сторонами була домовленість не з приводу продажу автомобіля УАЗ, а щодо переобладнання автомобіля під вимоги і побажання клієнтів, що й відповідачем було виконано. Кошти від позивача відповідач отримав за виконані роботи на автомобілі УАЗ за бажанням позивача, придбав на них запасні частини і матеріали, які відповідачем встановлено на автомобіль. Зазначає, що між сторонами виникли договірні правовідносини, на які положення ст. 1212 ЦК України не поширюються, зокрема між сторонами виникла усна домовленість щодо проведення ремонту автомобіля УАЗ під побажання позивача.
Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників процесу, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що згідно розписки від 07.08.2021, написаної відповідачем ОСОБА_1 , останній отримав від ОСОБА_2 завдаток за автомобіль УАЗ 452 в сумі 1300 доларів США. Вартість автомобіля 4000 доларів США (а.с.11).
Також згідно розписки від 17.08.2021, написаної відповідачем ОСОБА_1 , останній отримав від ОСОБА_2 другу частину завдатку за автомобіль УАЗ 452 в сумі 1700 доларів США (а.с.12).
Наявність оригіналів зазначених розписок в матеріалах справи № 697/2447/23 сторонами та їх представниками не заперечується.
Відповідно до листа-вимоги від 03.08.2023, позивач ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з проханням повернути йому до 15.08.2023 кошти у готівковій формі, які були йому передані та які він отримав 07.08.2021 як авансовий внесок за автомобіль УАЗ 452 в сумі 1300 доларів США та 17.08.2021 другий авансовий внесок за автомобіль УАЗ 452 в сумі 1700 доларів США, що підтверджується написаними ним розписками. Оскільки станом на день написання даного листа автомобіль УАЗ 452 переданий не був, і необхідність у ньому в нього відпала (а.с.13).
Відповідно до трекінгу від Укрпошти, відповідачем ОСОБА_1 вказаний лист отримано особисто 07.09.2023 (а.с.14).
Згоди щодо остаточного розрахунку за автомобіль та його перереєстрації на ОСОБА_2 між сторонами не досягнуто.
Позивач ОСОБА_2 через свого представника – адвоката Горстку Я.В. звертався до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором завдатку.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказував на те, що з відповідачем він фактично уклав усний договір купівлі-продажу автомобіля за 4000,00 доларів США, на виконання якого передав відповідачу 1 300,00 дол. США та 1 700,00 дол. США як завдаток, що підтверджується розписками. Проте автомобіль відповідач так і не надав позивачу та не перереєстрував його в органах ТСЦ на ОСОБА_2 . Оскільки зазначений договір так і не було укладено, то відповідач зобов`язаний повернути йому грошові кошти в розмірі 3 000,00 дол. США.
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08.04.2025 у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено, оскільки відсутність зобов`язань між сторонами унеможливлює стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів на підставі ст. 571 ЦК України, якою визначено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. За таких обставин, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 згідно зі статтями 570, 571, 626 ЦК України та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 000,00 доларів США як авансу (а.с.17-22).
З огляду на вказані обставини, позивач вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є звернення до суду з кондикаційним позовом на підставі ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, а тому звернувся до суду з таким позовом.
Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів.
Згідно з ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні майно підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Відповідно до статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.
Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у разі якщо правова підстава переходу не виникла або відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Також зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають у зв`язку з такими договірними відносинами, що мали виникнути у майбутньому, і це сторони попередньо погодили на момент передачі речі (грошей).
Відповідні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-1216цс17, постановах Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 501/5213/13-ц, провадження № 61-21849св18, від 07 серпня 2019 року у справі № 752/5986/16-ц, провадження № 61-23787св18, від 19 січня 2022 року у справі № 755/13075/20, провадження № 61-12666св21, від 17 лютого 2022 року у справі № 365/388/20, провадження № 61-15219св21.
За змістом приписів глави 83 ЦК України, для кондикційних зобов`язань характерним є приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Зазначені висновки неодноразово висловлювались Верховним Судом, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).
Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.
Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).
Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема, укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.
Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що видача розписки та довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою.
Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 лютого 2018 року у справі № 640/7052/16-ц, провадження № 61-4678св18, від 07 березня 2018 року, справа № 536/378/15-ц, провадження № 61-772св18, від 03 червня 2020 року, справа № 766/9652/17, провадження № 61-27383 св 18.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.
Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу.
Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України.
Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 607/5422/16-ц, провадження № 61-17355св18.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 3000 доларів США за автомобіль «УАЗ 452» та в подальшому договір купівлі-продажу цього транспортного засобу укладений не був.
Факт одержання грошових коштів в сумі 3000,00 доларів США підтверджено розписками відповідача ОСОБА_1 від 07.08.2021 та 17.08.2021 (а.с.11, 12).
Відомості щодо реєстрації за позивачем права власності на вищевказаний автомобіль відсутні.
Натомість, як вбачається з наданого відповідачем свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , власником автомобіля марки УАЗ 452В, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 є ОСОБА_4 (а.с.134).
Довіреність власника зазначеного автомобіля ОСОБА_4 , яким він уповноважив ОСОБА_1 бути його представником з питань, пов`язаних із вчиненням правочинів щодо володіння, користування, експлуатації та розпорядження (з правом здійснення продажу, міни, надання в оренду тощо) належного йому на праві власності автомобіля УАЗ, модель – 452В, р.н. НОМЕР_3 , 1984 р.в. – видана 18.02.2025 (а.с.135, 136).
Тобто на момент написання розписок (а.с.11, 12), відповідач не був власником автомобіля УАЗ 452В, р.н. НОМЕР_3 та не мав права розпорядження ним.
Будь-які докази того, що відповідач передав отримані від ОСОБА_2 кошти дійсному власнику автомобіля чи будь-якій іншій особі, у справі відсутні.
Доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що зазначені кошти були надані позивачем на правовій підставі, а саме за організацію та ремонт автомобіля УАЗ, тому після отримання від позивача коштів, ним понесені витрати на придбання запчастин, суд не бере до уваги, оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про набуття грошових коштів на правовій підставі, передбаченій законом або угодою.
Крім того, в наданих розписках відповідачем не зазначено про отримання коштів саме за організацію та ремонт автомобіля УАЗ 452. Натомість в розписці від 07.08.2021 зазначено, що вартість автомобіля 4000 дол. США. Оригінали розписок перебували у ОСОБА_2 до часу їх надання для долучення до матеріалів цивільної справи № 697/2447/23, що сторонами не заперечується. Доказів на спростування факту отримання від позивача коштів відповідачем не надано.
В судовому засіданні на підтвердження фактів придбання запчастин на автомобіль «УАЗ», відповідачем ОСОБА_1 надано акти огляду автомобіля з переліком запчастин, які встановлені на автомобіль марки УАЗ 452В, н.з. НОМЕР_3 із зазначенням їх кількості на суму 81 146 грн. (а.с.120-121, 122-124); рахунки та накладні із зазначенням найменувань придбаних запчастин, їх кількості та суми (а.с.125-131); товарні чеки (а.с.132, 133).
Однак, надані відповідачем ОСОБА_1 акти огляду автомобіля з переліком запчастин, які встановлені на автомобіль марки УАЗ 452В, н.з. НОМЕР_3 із зазначенням їх кількості на суму 81 146 грн. (а.с.120-121, 122-124), рахунки та накладні із зазначенням найменувань придбаних запчастин, їх кількості та суми (а.с.125-131), товарні чеки (а.с.132, 133) суд не може взяти до уваги в якості доказів на підтвердження придбання відповідачем запчастин, які в подальшому були встановлені ним саме на автомобіль УАЗ, оскільки в них відсутнє зазначення особи – платника товару (рах. № 66 від 18.08.2021 (а.с.125), накладна № 3 від 18.08.2021, накладна № 9 від 08.08.2021 (а.с.126), накладна № 2 від 08.08.2021, накладна № 7 від 08.08.2021 (а.с.127), накладна № 5 від 08.08.2021, накладна № 1 від 08.08.2021 (а.с.128), накладна № 5 від 08.08.2021, накладна № 3 від 08.08.2021 (а.с.129), накладна № 8 від 08.08.2021, накладна № 4 від 08.08.2021 (а.с.130), рахунок № 13 (а.с.131), рахунок від 13.01.2022 (а.с.133)), відсутня дата складення накладних та рахунку (а.с.125, 131) або ж взагалі відсутній підпис та печатка продавця запчастин (рахунок № 11 від 13.01.2022 (а.с.133)).
Зазначені обставини унеможливлюють встановлення та ідентифікацію тих запасних частин, які дійсно придбавалися відповідачем та були встановлені ним на автомобіль «УАЗ 452В» за замовленням позивача.
Крім того, як зазначено відповідачем в судових засіданнях, він займається ремонтом та переобладнанням автомобілів УАЗ під вимоги і побажання клієнтів, тому одночасно може придбавати декілька запчастин для встановлення на різні автомобілі.
Таким чином, посилання відповідача на те, що надані позивачем кошти були сплачені позивачем за надання позивачу послуг з організації ремонту автомобіля УАЗ не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.
Безпідставними є також доводи сторони відповідача про те, що між сторонами виникли договірні правовідносини, на які положення ст. 1212 ЦК України не поширюються.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов, які передбачає договір, зокрема, предмету договору, строку виконання зобов`язання, умови передачі товару, тощо.
Таким чином, суд приходить до висновку, що за відсутності належних доказів укладення договору між сторонами, відсутні правові підстави вважати, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли договірні відносини.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Так, у ході судового розгляду справи судом не встановлено наявність будь-яких договорів, які би були укладені між позивачем та відповідачем, на виконання умов яких позивач повинен сплатити 3000 дол. США.
Відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно з положеннями ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
У контексті статей 524, 533 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Враховуючи, що за умовами розписок від 07.08.2021 та 17.08.2021 відповідач отримав грошові кошти в загальній сумі 3000 доларів США, стягненню підлягає заборгованість у валюті, визначеній у розписках.
Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 639/224/16-ц (провадження № 61-46386вссу18) за позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, у якій Верховним Судом досліджено зміст боргової розписки і встановлено відповідні обставини.
Таким чином, за відсутності належних доказів укладення договору між сторонами, відсутні правові підстави вважати, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли договірні відносини, відтак надані відповідачу грошові кошти в сумі 3000 дол. США за автомобіль, підлягають поверненню позивачу ОСОБА_2 на підставі ст. 1212 ЦК України.
Отже, з огляду на наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених вимог, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2 доведеними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед яких, в тому числі, є й витрати на професійну правничу допомогу.
Судом встановлено, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача на його користь 20000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
В судовому засіданні представник відповідача – адвокат Константінова Т.М. вказала, що витрати на правову допомогу заявлені позивачем до стягнення є неспівмірними з складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому просила їх зменшити.
Відповідно до норм ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається з матеріалів справи, 01.08.2023 між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Горстка і Компанія» було укладено Договір про надання правової допомоги № б/н. За умовами зазначеного Договору, Адвокатське бюро в особі адвоката Горстки Я.В. на підставі звернення клієнта приймає на себе зобов`язання з надання юридичної допомоги. Розмір, порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), порядок його оплати (попередня оплата, післяплата, оплата частинами тощо), підстави для зміни розміру гонорару, умови повернення тощо, а також конкретні види професійної правничої допомоги, які надаються адвокатом за цим Договором визначаються за домовленістю сторін у додатковій угоді до договору та конкретизуються в акті приймання-передачі виконаних послуг (п. 4.1. Договору) (а.с.23-25).
30.05.2025 між Адвокатом АБ «Горстка і К» Горсткою Я.В. та ОСОБА_2 підписано Акт про надання послуг з професійної правничої допомоги відповідно до договору про надання правової допомоги від 01.08.2023, згідно якого Адвокатське бюро надало, а клієнт прийняв правничі послуги: консультація та ознайомлення з матеріалами (1 год.) – 1000 грн.; опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини: Конституція України, Цивільний кодекс України, Цивільно процесуальний кодекс України (4 год.) – 4000 грн.; опрацювання судової практики (3 год.) – 3000 грн.; складання позовної заяви (5 год.) – 8000 грн.; участь в судових засіданнях (орієнтовно 4 судові засідання) (4 год.) – 4000 грн., а всього 20000,00 грн. (а.с.26).
Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № б/н від 30.05.2025, АБ «Горстка і К» прийнято від ОСОБА_2 суму 20000 грн. за надання правничої допомоги (а.с.27).
У постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.
У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Суд враховує практику Верховного Суду, а саме: що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатись у ці правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц); що розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі не залежить від обсягу наданих послуг (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 12.05.2021 у справі № 235/4969/19).
Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 у справі №201/14495/16-ц зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Судом встановлено, що спір який виник між сторонами у справі відноситься до категорії спорів, які виникають у зв`язку із стягненням безпідставно набутих коштів; матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання б яких представник позивача витратив значний час. Даний спір для кваліфікованого юриста є незначної складності, у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.
Таким чином, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу представника позивача до 8000,00 грн., які можна вважати необхідними і неминучими для позивача, який залучив адвоката для надання професійної правничої допомоги.
У відповідності до п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача.
При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1244,10 грн., що підтверджується квитанцією про сплату № 7016-5351-2438-4428 від 09.06.2025 (а.с.36).
Оскільки позовні вимоги позивача ОСОБА_2 суд вважає за необхідне задовольнити в повному обсязі, тому на його користь підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1244,10 грн.
Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-83, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3000,00 (три тисячі) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1244,10 грн. (одна тисяча двісті сорок чотири гривні, 10 копійок) та витрати на правничу допомогу в сумі 8000,00 грн. (вісім тисяч гривень, 00 копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення суду складено 13.02.2026.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Головуючий Б . К . Скирда