Справа № 420/32988/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2026 року м. Одеса 

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді – Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, просить суд:
1.1 визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 військова частина НОМЕР_2 ) щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати грошового забезпечення; 
1.2 зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення 87180,98 грн. за весь час затримки виплати - за період з 29.01.2020 року по 11.09.2025 року;
2.1 визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 військова частина НОМЕР_2 ), яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 рівноцінної грошової компенсації податку на доходи фізичних осіб утриманого із грошового забезпечення нарахованого за період з 29.01.2020 по 20.06.2022 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року за справою № 420/34965/24;
2.2 стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 19505,06 грн. рівноцінну грошову компенсацію податку на доходи фізичних осіб утриманого із грошового забезпечення нарахованого за період з 29.01.2020 по 20.06.2022 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року за справою № 420/34965/24.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив службу до червня 2022 року, проте належні йому 87 180,98 грн були виплачені лише 11 вересня 2025 року на виконання рішення суду. Оскільки затримка виплати склала понад три роки, позивач просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів згідно із Законом України № 2050-III. Так, грошове забезпечення є доходом, який не має разового характеру, а компенсація є обов`язковою складовою заробітної плати. При цьому відповідач проігнорував звернення сторони позивача щодо добровільного вирішення цього питання, що зумовило звернення до суду.
Ухвалою від 06.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін згідно з ст. 262 КАС України.
23.10.2025 до суду від НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що згідно із Законом № 2050-III компенсація нараховується лише на виплати, що не мають разового характеру, а індексація до таких доходів не належить. У відзиві зазначено, що необхідною умовою для виплат є факт нарахування доходу, а у випадку виконання судового рішення підстава для компенсації виникає лише за умисне несвоєчасне виконання саме цього рішення. В діях НОМЕР_1 Загону відсутній умисел на затримку, оскільки підрозділ з 24 лютого 2022 року перебуває у стані воєнного стану та виконує бойові завдання на сході України. Через постійне розосередження особового складу в зоні бойових дій та відсутність штатних засобів зв`язку, умови для своєчасного документообігу та фінансових розрахунків були об`єктивно ускладнені. Крім того, затримка була зумовлена виконанням конституційного обов`язку з оборони держави, а не бажанням порушити права військовослужбовця. 
Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 04 квітня 2019 року проходив військову службу у НОМЕР_1 Прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ).
Згідно з наказом начальника загону № 232-ОС від 20 червня 2022 року, позивач був переведений до нового місця служби та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 з дати видання наказу.
При звільненні (виключенні зі списків) у червні 2022 року відповідач не здійснив повний розрахунок із позивачем, не виплативши йому належне грошове забезпечення у повному обсязі.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року у справі № 420/34965/24 зобов`язано НОМЕР_1 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військову частину НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 20.06.2022 включно та грошову допомогу для оздоровлення за 2020, 2021 роки, обчислені із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахування раніше виплачених сум.
На виконання судового рішення військова частина НОМЕР_2 нарахувала заборгованість у сумі 87 180,98 грн, яку фактично виплатила позивачу 11 вересня 2025 року, що підтверджується банківською випискою.
Таким чином, загальний період затримки виплати належних позивачу коштів (частини грошового забезпечення) тривав з 29 січня 2020 року (початок періоду виникнення боргу) до 11 вересня 2025 року (дата фактичного розрахунку).
Представник позивача звернувся до військової частини із адвокатським запитом № 11/09/25/16 від 11.09.2025 про добровільну виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати згідно із Законом № 2050-III, проте відповідач відповіді не надав і виплату не здійснив.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню у зв`язку з наступним.
Спірні правовідносини у цій частині регулюються Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ та Порядком № 159.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, заробітна плата (грошове забезпечення), сума індексації грошових доходів громадян.
Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Аналіз норм ст. 2– 4 Закону № 2050-ІІІ дає підстави для висновку, що основною та єдиною умовою для виплати компенсації є факт порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі індексації грошового забезпечення.
Виходячи з приписів статті 4 Закону № 2050-ІІІ, виплата суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Дана норма покладає на роботодавця позитивний обов`язок самостійно нарахувати та виплатити компенсацію одночасно з основною сумою заборгованості без додаткового волевиявлення чи подання відповідної заяви з боку працівника.
Суд зауважує, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини доходів, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами.
Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013, такі кошти є складовою частиною належної працівникові заробітної плати (грошового забезпечення).
Аналогічний підхід викладений у рішенні Верховного Суду від 11.04.2025 у справі № 280/8933/24, де суд акцентував увагу на виді доходу, а не на його окремих складових, підкресливши, що грошове забезпечення військовослужбовця та індексація грошових доходів безпосередньо належать до об`єктів компенсації.
Виходячи зі змісту статті 3 Закону № 2050-ІІІ та усталеної практики Верховного Суду (зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 240/11882/19), право на компенсацію виникає у зв`язку з настанням такого юридичного факту як невиплата грошового доходу у встановлені строки, незалежно від того, чи було таке нарахування здійснено роботодавцем добровільно, чи на виконання судового рішення. Визначальним є факт затримки виплати доходу на один і більше календарних місяців.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач виплатив перераховане за період з 29.01.2020 по 20.06.2022 грошове забезпечення позивачу 11.09.2025, проте не нарахував у тому ж місяці суму компенсації, тобто допустив бездіяльність.
Право на таку виплату не залежить від попереднього звернення позивача із заявою, оскільки закон чітко визначає термін виконання цього обов`язку - місяць виплати заборгованості.
Крім того, суд зазначає, що бездіяльність відповідача щодо невиплати компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02 квітня 2024 року, у справі № 560/8194/20.
Поряд із тим, перерахована та виплачена грошова допомога для оздоровлення за 2020, 2021 роки, обчислена із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» має разовий характер.
Зокрема, така допомога виплачується один раз на рік в розмірі місячного грошового забезпечення, тобто є одноразовим видом грошового забезпечення військовослужбовців в силу п. 1 розділу XXIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260.
Відтак, компенсація втрати частини доходів за приписами Закону № 2050 у разі затримки такого одноразового виду грошового забезпечення не передбачена, а тому в цій частині позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Враховуючи викладене, оскільки відповідачем виплачено заборгованість на виконання рішення суду, однак не виплачено компенсацію втрати частини доходів, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог в цій частині та наявність підстав для їх часткового задоволення.
Щодо заявлених позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити одночасно із виплатою грошового забезпечення компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 "Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, суд зазначає наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу.
Відповідно до п.п.2-6 Порядку грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб"
Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Територіальні органи Державного казначейства та установи банків провадять за платіжними документами видачу податковим агентам готівки для здійснення одночасно виплати грошового забезпечення та грошової компенсації із сплатою (перерахуванням) в установленому порядку податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Верховний Суд у постанові від 22.06.2018 у справі №812/1048/17 зазначив, що механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, передбачає виплату такої компенсації у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб за місцем одержання грошового забезпечення одночасно з виплатою грошового забезпечення.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №815/5826/16 зазначено: "Щодо позовних вимог щодо виплати позивачу в повному обсязі грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, яка буде утримана з компенсації за неотримане речове майно, суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що оскільки з позивачем не проведено повного розрахунку за матеріальним забезпеченням, позовні вимоги в цій частині є передчасними".
Таким чином, після набрання рішенням у даній справі законної сили, або у порядку добровільного виконання на відповідача покладається безумовний обов`язок виконати рішення суду.
Поряд із цим на відповідача, як податкового агента, законодавством покладено кореспондуючий обов`язок утримати відповідні суми податків та зборів із одночасною компенсацією відповідної суми позивачу.
Суд звертає увагу, що право на захист є самостійним суб`єктивним правом, яке з`являється у власника прав лише в момент їх порушення або оспорювання. Відтак, захист порушених прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто передбачає наявність встановленого факту їх порушень, при цьому суд не здійснює превентивного захисту.
Водночас, наразі у суду відсутні підстави зобов`язувати відповідача здійснити на користь позивача компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, оскільки відповідний обов`язок у відповідача виникає одночасно з виплатою спірної суми грошового забезпечення, тобто у майбутньому. З огляду на наведене, відповідні вимоги є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.
Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Суд також враховує встановлений ст.3 Конституції України, ст. 6 КАС України принцип верховенства права, який в адміністративному судочинстві зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.
Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Суд акцентує увагу на приписах ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.
Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 військова частина НОМЕР_2 ) щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за час затримки виплати грошового забезпечення.
Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_1 військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 20.06.2022 включно, обчисленого із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахування раніше виплачених сум, за весь час затримки виплати - за період з 29.01.2020 року по 11.09.2025 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з бюджетних асигнувань НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять грн. 20 коп.).
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.
Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк