КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 186/533/25-ц Головуючий у І інстанції Ільєва Т.Г.
Провадження №22-ц/824/4287/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

18 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Борисової О.В., Голуб С.А., 
за участі секретаря Кононової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Луценка Сергія Анатолійовича на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача 432,03 грн у якості відшкодування 40% вартості посадочного документу в зв`язку з наданням послуг неналежної якості та 4800,00 грн моральної шкоди. 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 432,03 грн в якості часткового відшкодування вартості посадочного документу. Стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500,00 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 216,00 грн. 
08 вересня 2025 року до суду першої інстанції через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_1 - адвоката Галкіна В.Л. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій останній просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн. 
Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2025 року заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Стягнуто з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Луценко С.А. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2025 рок скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити повністю.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що під час розгляду питання щодо розподілу судових витрат положення ч. 4 ст. 270 ЦПК України про те, що суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання у разі необхідності, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до ч. 2 ст. 246 ЦПК України чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим). На це вказав Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду. Печерський районний суд міста Києва розглянув заяву про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у відкритому судовому засіданні без повідомлення учасників справи.
Зазначене унеможливило подання іншою стороною заперечень проти таких вимог та доведеннянеспівмірності витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України), а це є порушенням права на справедливий судовий розгляд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Звертає увагу апеляційного суду на те, що до позовної заяви додано Договір про надання правничої допомоги від 10 березня 2025 року, в якому вказана фіксована сума гонорару 4000,00 грн, однак судом першої інстанції не взято до уваги, що заява про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення на користь позивачки судових витрат за сплату на професійну правничу допомогу містить суму 2000,00грн без додаткового розрахунку. 
Судом першої інстанції не розглянуто клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, з тих підстав, що позивачка пропустила строк для подання доказів понесених витрат, оскільки в заяві від 08 вересня 2025 року про ухвалення додаткового рішення сторона позивача не просила поновити пропущений процесуальний строк.
Відзиву на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк позивач не подав.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Луценко С.А., приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав доводи апеляційної скарги, просив додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні заяви відмовити.
ОСОБА_1 та її представник - адвокат Галкін В.Л. в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку.
Матеріали справи містять докази належного повідомлення  ОСОБА_1 та її представника - адвоката Галкін В.Л. а саме звіти про доставку вихідної кореспонденції суду сформовані автоматично через систему АСЕД «Апеляція». 
Таким чином, судова колегія вважає, що сторони даної справи належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає, що неявка сторін не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає, враховуючи наступне.
Ст. 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Однією з основних засад (принципів цивільного судочинства) є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді; ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову; а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст.134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.137 ЦПК України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст.141 ЦПК України).
За приписами ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
У ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.
Ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Можливість подання сторонами доказів у підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.
Зокрема, докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суді першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 278/1396/19.
Виходячи зі змісту ч. 8 ст. 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.
Тобто саме заінтересована сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі №910/906/18
У справі, яка переглядається, встановлено, інтереси позивача в суді першої інстанції представляв адвокат Галкін В.Л. на підставі договору про надання правничої допомоги №1/1003 від 10 березня 2025 року.
Згідно п. 1.1. Договору адвокат прийняв на себе зобов`язання надати клієнту правничу допомогу, визначену умовами цього договору.
Відповідно до п. 2.1., 2.2. Договору за надання правничої допомоги за цим договором сторони встановили фіксовану оплату у сумі 4000,00 грн. сплачується у формі передоплати у момент підписання цього договору.
Між ОСОБА_1 та  Галкіним В.Л. 16 березня 2025 року складено Акт прийому-передачі виконаних робіт відповідно до Договору договору про надання правничої допомоги №1/1003 від 10 березня 2025 року, згідно якого адвокат надав, а клієнт прийняв правову допомогу відповідно до вказаного договору.
На підтвердження надання правової допомоги стороною позивача до матеріалів справи було долучено рахунок оплати №000054 від 10 березня 2025 року та квитанцію до прибуткового касового ордера №000054 від 10 березня 2025 року, з якої вбачається, що  ОСОБА_1  сплачено за Договором №1/1003 від 10 березня 2025 року 4000,00 грн.
Ухвалюючи додаткове рішення про задоволення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на часткове задоволення позовних вимог, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, враховуючи складність справи та предмет позову, співмірність складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), конкретні обставини справи, суд прийшов до висновку про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства та усталеній практиці Верховного Суду.
Для розподілу судових витрат на правничу допомогу мають бути підтвердженні саме обсяг наданих послуг та їх вартість. В той час, як фактична оплата таких послуг може бути здійснена вже після вирішення питання щодо розподілу судових витрат. 
Верховний Суд у постанові від 19 квітня 2023 року у справі №760/10847/20 зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі
№ 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22). 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим ( рішення у справі «East/ West Allianc Limited проти України», заява № 19336/04).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Доводи апеляційної скарги про те, що при поданні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі адвокатом не подавалися будь-які нові докази витрат на професійну правничу допомогу апеляційний суд відхиляє, оскільки документи на підтвердження витрат за надану правову допомогу, зокрема: Договір про надання правничої допомоги №1/1003 від 10 березня 2025 року, Акт прийому-передачі виконаних робіт відповідно до Договору про надання правничої допомоги №1/1003 від 10 березня 2025 року, рахунок оплати №000054 від 10 березня 2025 року, квитанція до прибуткового касового ордера №000054 від 10 березня 2025 року були подані стороною позивача разом з позовною заявою.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що заява про ухвалення додаткового рішення подана з пропущенням строку на її подання апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки вказана заява була подана з тих підстав, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було вирішено питання про стягнення з відповідача судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу на підставі доказів, які були наявні в матеріалах справи на момент ухвалення рішення.
Інші доводи апеляційної скарги на думку судової колегії є необґрунтованим, оскільки в них зазначені обставини, які сторона відповідача виклала у відзиві на заяву про ухвалення додаткового рішення та яким була надана належна правова оцінка судом першої інстанції під час ухвалення додаткового рішення Печерським районним судом м. Києва 03 жовтня 2025 року.
Таким чином, визначений судом першої інстанції до стягнення розмір витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, враховуючи складність справи та предмет позову, співмірність складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт є достатнім та обґрунтованим. 
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, з врахуванням правових позицій Верховного Суду щодо ролі суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу , дійшов правильного висновку про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на викладене суд першої інстанції при визначенні розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу, який підлягав стягненню з позивача, правильно врахував критерії, що визначені ч.3 ст.141 ЦПК України, а саме реальність та розумність розміру витрат на правничу професійну допомогу, та зважаючи на часткову доведеність наданих адвокатом послуг, які відображені в акті, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, зводяться до переоцінки доказів, а тому підлягають відхиленню. 
Оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Луценка Сергія Анатолійовича залишити без задоволення.
Додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 30 березня 2026 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: О.В. Борисова 

С.А. Голуб