Дата документу 17.03.2026 Справа № 337/4713/25

Запорізький Апеляційний суд
 
ЄУН 337/4713/25 Головуючий у 1 інстанції Калугіна Г.Б.
 
Пр. № 22-ц/807/774/26 Суддя-доповідач Кочеткова І.В.
 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 березня 2026 м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючої Кочеткової І.В.,
суддів Подліянової Г.С.,
Кухаря С.В., 
секретар Волчанова І.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Лебідь Олена Андріївна, Головне Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про визнання права власності на недоотриману пенсію в порядку спадкування, 
за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області інтереси яких представляє адвокат Пасічник Олена на заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2026 року, 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Лебідь О.А., ГУПф України в Запорізькій області, про визнання права власності на недоотриману пенсію в порядку спадкування, та просить визнати за ним право на спадщину за законом на недоотриману пенсію ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 97384,80 грн. В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на усе належне їй майно, до складу якого входить земельна ділянка розміром 4,79 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Жовтневої сільської ради, Токмацького району, Запорізької області та недоотримана пенсія в розмірі 97 384,80 грн. За життя ОСОБА_5 склала заповіт, яким земельну ділянку заповіла ОСОБА_3 . Все інше майно спадкується за законом. Спадкоємцями першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України є діти спадкодавця: позивач ОСОБА_1 , та його брат ОСОБА_2 , який спадщину не прийняв. Нотаріус відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на недоотриману пенсію за неможливості отримати копію заповіту, який зберігається на тимчасово окупованій території. Просив суд визнати за ним право на спадщину за законом на недоотриману пенсію ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в сумі 97 384,80 грн.
Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2026 року позовні вимоги задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місцепроживання ВПО: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом право власності на недоотриману пенсію матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , в загальному розмірі 97 384,80 грн. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало апеляційну скаргу. Зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Апелянт вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків про те, що ОСОБА_6 має право власності в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 на суму недоотриманої пенсії. Скаржник зазначає, що підстави для задоволення позову відсутні, вважає оскаржуване рішення не законним та не обґрунтованим. Вважає, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.
У письмових запереченнях проти скарги ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін як законне і обгрунтоване.
В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи представник УПФУ не з`явився, просив розглядати справу за його відсутності. Суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності представника третьої особи.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи адвоката Мєдвєдєвої А.В., яка просила відмовити у задоволенні скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд ухвалив судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.
Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає. 
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.
Тобто відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 344/16101/17.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц.
Відповідно до частин другої та третьої статті 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Таким чином, належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.
За обставинами справи ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про визнання права на спадщину на недоотриману пенсію в порядку спадкування. 
Відповідачі спадщину не прийняли, даних про наявність будь-якого спору з приводу недоотриманої спадкодавцем пенсії матеріали справи не містять. 
Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв.
За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.
Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права.
Зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом першої інстанції обставини справи засвідчують, що спір виник з приводу визнання права власності в порядку спадкування за законом на недоотриману пенсію після померлої ОСОБА_5 в розмірі 97 384,80 грн.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, померла ОСОБА_5 перебувала на обліку у Головному управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримувала пенсію за віком.
Позивач є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, звернувшись до приватного нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом шестимісячний строк.
При цьому також встановлено, що 04.11.2015 ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений Жовтневою сільською радою Токмацького району Запорізької області за реєстровим № 46, яким належну їй земельну ділянку сільськогосподарського виробництва заповіла ОСОБА_3 (а.с.11).
Постановою приватного нотаріуса ЗМНО Запорізької області Лебідь О.А. позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на недоотриману пенсію, оскільки відсутні відомості про зміст заповіту, оригінал якого зберігається на тимчасово окупованій території (а.с.12). 
Зважаючи на те, що позивач є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті своєї матері, позовна вимога про визнання права власності на недоотриману пенсію в порядку спадкування за законом не може бути заявлено до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , оскільки останні не оспорювали суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача, спадщину не прийняли. Спору щодо недоотриманої пенсії між вказаними особами не має. 
Натомість третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, до повноважень якого відноситься вирішення питання про виплату недоотриманої пенсії, що належала спадкодавцю, оспорює право позивача на таку пенсію.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню із відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав його пред`явлення до неналежного відповідача, що не позбавляє позивачку права на звернення до суду за захистом порушених прав з визначенням належного суб`єктного складу учасників процесу.
З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області задовольнити.
Заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2026 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Лебідь Олена Андріївна, Головне Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про визнання права власності на недоотриману пенсію в порядку спадкування – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови. 
Повний текст постанови складено 18 березня 2026 року.
Головуюча І.В. Кочеткова
Судді С.В. Кухар
Г.С.Подліянова