П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 753/5000/24
Провадження № 22-ц/824/1006/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 25 лютого 2026 року
Повний текст постанови складено 26 лютого 2026 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Ольшевського П.М.

сторони: позивач   ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Диваком Володимиром Володимировичем, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року, ухваленого у складі судді Колесник О.М., - 

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання права власності на квартиру.
Позов обґрунтовано тим, що  ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 згідно договору №КНТР-011502/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 13.07.2006 року та договору відступлення майнових прав №ДВМП 011502-1 від 23.03.2007 року за грошові кошти, отримані від кредитора на підставі кредитного договору №МL-002/590/2006 від 21.07.2006 року.
Право власності позивача було оформлене на підставі Свідоцтва про право власності від 6.08.2008 року. Крім того, на той час ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_3 та дві спільні доньки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 були співвласниками квартири АДРЕСА_2 в рівних частках. 
В 2016 році дружина позивача ОСОБА_3 та дві на той час незаміжні доньки ОСОБА_4 і ОСОБА_6 були зареєстровані та проживали в квартирі АДРЕСА_2 . Позивач ОСОБА_1 працював директором ТОВ «Кволітас», основним напрямком діяльності якого було надання інформаційних послуг, включаючи оціночну діяльність. 
Протягом 2016 року відносно позивача було порушено два кримінальних провадження за ч.3, ст.365-2; ч.1, ст.366 КК України, було оголошено підозру за вказанними статтями, після чого матеріали кримінального провадження були направлені до Бориспільського міськрайонного суду Київської області для розгляду по суті.
04.07.2016 року, коли кримінальне провадження знаходилось в суді, слідча СВ Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області П`янило В.А. телефоном несподівано знову викликала позивача на допит на 05.07.2016 року.
За день до вказаної події позивача повідомили знайомі, що ніякого допиту не буде, а слідча порушила відносно ОСОБА_1 ще одне кримінальне провадження №12016110100001359 і збирається вручити йому нову підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення за ст.190, ч.5 КК України, санкція якої передбачає конфіскацію всього майна у випадку засудження. 
При цьому протягом всього досудового слідства слідча П`янило В.А. вела себе необ`єктивно до позивача: не брала до уваги його пояснення, всіляко намагалась змусити ОСОБА_1 сплатити потерпілому збитки в розмірі 6 500 000 грн., погрожувала тим, що передасть справу до суду, де його засудять з конфіскацією всього належного йому майна. 
В 2017 році Бориспільський міськрайонний суд Київської області засудив ОСОБА_1 , однак даний вирок був скасований Київським апеляційним судом і розгляд справи був розпочатий заново. 
Тому, сприймаючи вказані погрози як реальні для себе, позивач 4.07.2016 року подарував квартиру АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_6 , відповідачці по справі, щоб уникнути її майбутньої конфіскації, уклавши фіктивний договір дарування квартири. 
За день до укладення даного правочину з відповідачкою було досягнуто усної домовленості, що після оголошення позивачу вироку, можливого відбуття ним покарання в місцях позбавлення волі та після його звільнення вона поверне позивачу подаровану квартиру шляхом укладення такого ж договору дарування квартири. Іншу квартиру на АДРЕСА_3 . Запорожця було подаровано іншій доньці ОСОБА_8 з тією ж метою. 
Однак після винесення виправдовувального вироку Бориспольським міськрайонним судом Київської області в 2020 році відповідач відмовляється повертати квартиру і укладати договір її дарування. 
Причиною цього стало її укладення шлюбу в 2017 році і різка зміна у ставленні до батьків. За таких обставин просять визнати даний договір дарування недійсним, оскільки позивач не мав особистого волевиявлення для передачі в дар відповідачу вказаного нерухомого майна, а підписав зазначений правочин у зв`язку з важкими обставинами, пов`язаними з можливістю конфіскації нерухомого майна. 
А також просять визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 липня 2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02 серпня 2023 року вжито заходів забезпечення позову, накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 .
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року закрито підготовче провадження у справі.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_9 , 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Майорова А.В. про визнання договору дарування квартири від 4.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. і зареєстрованого у реєстрі за №2744, недійсним, визнання права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено. 
Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач та його представник не надали доказів суду, що при укладенні спірного договору дарувальник не мав власного волевиявлення для його укладання, а ОСОБА_1 підписав договір на підставі тяжких обставин, при цьому відповідач заперечувала щодо будь-яких застережень чи домовленостей перед його укладенням, тому підстав для визнання спірного договору дарування квартири недійсним на підставах, описаних вище, немає, і в задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити, як такої, що не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні.
Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Дивак В.В. подавапеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарзі зазначено, що суд першої інстанції не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 .
Зазначає, що сторони угоди не повідомили про її фіктивності, оскільки у разі визнання його фіктивності перед нотаріусом унеможливило б його підписання та завірення приватним нотаріусом.
Зауважує, що твердження суду про недоведеність реальності небезпеки 365-2 і 366 КК України, оскільки вказана справа існувала та виправдовувала ухвала була постановлена судом лише 2020 року.
30 липня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Помялової Я.О. в якому вона просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Дивак В.В. підтримали доводи апеляційної скарги.
ОСОБА_2 та її представник адвокат Помялова Я.О. заперечували проти доводів апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_3 мають двох спільних доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_11 .
ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 згідно договору №КНТР-011502/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 13.07.2006 року та договору відступлення майнових прав №ДВМП 011502-1 від 23.03.2007 року (т.1, а.с.18) за грошові кошти, отримані від кредитора на підставі кредитного договору №МL-002/590/2006 від 21.07.2006 року (т.1, а.с.19). Право власності позивача було оформлене на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 6.08.2008 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (т.1, а.с.20), та зареєстрованого 13.08.2008 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» за реєстровим №45425 (т.1, а.с.20, зворот. бік).
04.07.2016 року був укладений договір дарування квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , за яким дарувальник ОСОБА_1 безоплатно подарував належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , а обдарована ОСОБА_6 прийняла у дарунок вказану квартиру. Даний правочин був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. і зареєстрований у реєстрі за №2744. Вказаний приватний нотаріус роз'яснила сторонам правочину наслідки укладення цього договору, положення ст.210; 229-235 ЦК України, ст.717; 719; 722 ЦК України, 57-74 СК України, що вбачається з тексту п.15 оскаржуваного правочину (т.1, а.с.23-24; т.2, а.с.38-40).
Дана квартира є двохкімнатною, ізольованою, загальною площею 74,70 м2, житловою площею 34,80 м2, розташованою на 8 поверсі (т.1, а.с.18; 20).
За пунктом 8 оскаржуваного договору дарувальник і обдаровувана стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину.
Крім того, за п.9 договору дарування квартири, сторонам роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, сторони підтвердили, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину, дарувальник стверджував, що дарування здійснено за його доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Також сторони стверджували, що у момент укладання договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керуватись ними, розуміли природу правочину, свої права і обов`язки за договором, при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладався ними у відповідності із справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного і психічного тиску, при укладанні договору та визначенні його умов не було зловмисної домовленості обдаровуваної з дарувальником, договір укладався на вигідних для сторін умовах і не був результатом впливу тяжких для дарувальника обставин, правочин вчинявся з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним), правочин не приховував інший правочин (не є удаваним).
Як вбачається зі змісту п.10 оскаржуваного договору сторони свідчать, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.
Як убачається з тексту договору, дарувальник ОСОБА_1 та обдаровувана ОСОБА_6 підтвердили, що розуміють українську мову і володіють нею в обсязі, достатньому для розуміння суті цього договору, який підписується ними особисто і добровільно (абз.2, п.15 договору) (т.1, а.с.24; т.2, а.с.40). Після цього в договорі містяться підписи дарувальника ОСОБА_1 та обдаровуваної ОСОБА_6 . Вказані обставини не заперечувались в судовому засідані учасниками справи, включаючи позивача і відповідача, визнані ними, тому не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України.
Саме такі зазначені обставини укладення оскаржуваного правочину були підтверджені і в письмових поясненнях 3-ю особою - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. (т.2, а.с.99-99а).
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Такий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).
Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України у разі, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.
У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22) зазначено, що тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення.
Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі, проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив (постанова Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі № 331/5576/21, провадження № 61-16731св24).
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 1 ст. 90 Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.
Доводи апеляційної скарги, що на неврахування показань наведених свідків не спростовують висновків суду першої інстанції. За приписами ст.ст. 76, 77, 89 ЦПК України оцінка доказів здійснюється у їх сукупності, а кожний доказ підлягає перевірці на належність, допустимість та достовірність. Водночас відповідно до ст. 204, 215 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, і тягар доведення підстав його недійсності покладається на особу, яка цього вимагає. Самі по собі показання свідків, без підтвердження іншими переконливими доказами, не можуть бути достатньою та єдиною підставою для визнання договору дарування недійсним, зокрема коли правочин нотаріально завірено та підписано.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що сторони угоди не повідомили про її фіктивності, оскільки у разі визнання його фіктивності перед нотаріусом унеможливило б його підписання та завірення приватним нотаріусом, є необґрунтованими.
Відповідно до ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, разом з тим вона може бути спростована за правилами ст. 215 ЦК України у разі доведення підстав недійсності. 
Фіктивним є правочин, учинений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися (ст. 234 ЦК України), що передбачає взаємний умисел сторін на відсутність таких наслідків саме на момент укладення. Неповідомлення нотаріуса про фіктивність не є юридично релевантним критерієм дійсності, нотаріальне посвідчення засвідчує дотримання форми та ідентифікацію сторін, але не гарантує істинність їх внутрішньої волі.
Доведення фіктивності покладається на особу, яка цього вимагає (ст.ст. 12, 81 ЦПК України), і має ґрунтуватися на належних і допустимих доказах, що в сукупності підтверджують відсутність наміру сторін створити правові наслідки. 
Натомість наведена апелянтом усна домовленість про подальше «переоформлення» майна після завершення кримінального провадження не входить до передбачених законом підстав недійсності і не свідчить сама по собі про відсутність волі сторін на момент укладення договору, вона може свідчити лише про подальші наміри чи очікування сторін та не є достатнім доказом фіктивності без інших переконливих даних.
Отже, зазначені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та відхиляються як необґрунтовані.
Доводи про те, що позивач уклав договір дарування через «реальну загрозу» кримінального переслідування за ст. 365-2, 366 КК України, не є юридично релевантною підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до законодавства правочин презюмується правомірним, а підстави його недійсності визначені законом.
Сам по собі факт внесення відомостей до ЄРДР чи наявність кримінального провадження не свідчить ані про фіктивність, ані про удаваність, ані про протиправну мету правочину.
Для спростування презумпції правомірності особа, яка заявляє вимогу про недійсність, має довести відповідні юридичні факти належними та допустимими доказами.
Матеріали справи підтверджують, що договір було укладено за вільним волевиявленням позивача у встановленій законом формі; належних доказів спільного умислу сторін не створювати правових наслідків або приховати інший правочин не надано. Посилання на не підтверджену документально усну домовленість про подальше «переоформлення» об`єкта нерухомості після завершення кримінального провадження не є підставою недійсності та не змінює правової природи укладеного договору. 
Отже, наведені твердження не спростовують висновків суду першої інстанції і підлягають відхиленню як необґрунтовані.
Апеляційний суд наголошує, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального права.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Диваком Володимиром Володимировичем -залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 лютого 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна