ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
Адреса: вул. Коцюбинського, 2а, м. Ужгород, 88605 
e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua
вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Рішення

04 лютого 2026 р. м. Ужгород Справа №907/957/25 

За позовом Чопської міської ради Закарпатської області, м. Чоп Закарпатської області
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Термінал Карпати”, м. Чоп Закарпатської області 
про стягнення 23 594,57 грн, в тому числі 14 295,95 грн заборгованості по сплаті орендної плати за Договором оренди земельної ділянки б/н від 02.11.2004 (із змінами до нього), 6878,27 грн пені, 1892,47 грн інфляційних нарахувань та 527,88 грн трьох процентів річних,

Суддя господарського суду – Пригара Л.І. 
Секретар судового засідання – Мартон М.М.

представники:
Позивача – 
Відповідача – не з`явився

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ

Чопська міська рада Закарпатської області, м. Чоп Закарпатської області звернулася до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Термінал Карпати”, м. Чоп Закарпатської області про стягнення 23 594,57 грн, в тому числі 14 295,95 грн заборгованості по сплаті орендної плати за Договором оренди земельної ділянки б/н від 02.11.2004 (із змінами до нього), 6878,27 грн пені, 1892,47 грн інфляційних нарахувань та 527,88 грн трьох процентів річних.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 22.09.2025 відкрито провадження у справі №907/957/25 в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 21.10.2025. Явку уповноважених представників сторін, в тому числі позивача у підготовче засідання визнано обов`язковою. Встановлено відповідачу строк для надання суду відзиву на позовну заяву в порядку ст. 165 ГПК України з одночасним надісланням копії такого позивачу, а доказів надіслання – суду, протягом 15-ти днів із дня одержання даної ухвали. Встановлено позивачеві строк для надання суду та відповідачу відповіді на відзив у порядку ст. 166 ГПК України, протягом 5-ти днів із дня одержання копії відзиву.
Ухвалами суду від 21.10.2025 та 18.11.2025 підготовчі засідання у справі відкладались із підстав, наведених в ухвалах суду.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 11.12.2025 закрито підготовче провадження у справі №907/957/25 та призначено справу до судового розгляду по суті; судове засідання призначено на 04.02.2026. Явка уповноважених представників сторін у судове засідання визнана на власний розсуд.
Відповідач через підсистему “Електронний суд” подав заяву б/н від 30.01.2026 (вх. №02.3.1-02/801/26 від 30.01.2026), якою просить здійснити розгляд справи за відсутності відповідача та його уповноваженого представника.
Ухвалою суду від 11.12.2025 явка учасників справи в судове засідання 04.02.2026 була визнана судом на власний розсуд, відтак, виходячи із засад змагальності та диспозитивності у господарському судочинстві, передбачених статтями 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи на власний розсуд скористалися наданим їм частиною 1 статті 42 Господарського процесуального кодексу України процесуальним правом на участь в судовому засіданні під час розгляду даної справи по суті.
Згідно з приписами ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому, відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників позивача та відповідача за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті. 
За змістом частин 4 та 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

АРГУМЕНТИ СТОРІН СПОРУ 

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА

Позивач просить задовольнити позов у повному обсязі, покликаючись на неналежне виконання відповідачем умов Договору оренди земельної ділянки б/н від 02.11.2004 (із внесеними змінами до нього) в частині взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної та повної сплати орендних платежів за період з липня 2022 року по липень 2025 року включно, внаслідок чого у відповідача виникла та рахується заборгованість перед позивачем у розмірі 14 295,95 грн. Крім того, у зв`язку із простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання в частині сплати орендних платежів, позивачем заявлено до стягнення з останнього 6878,27 грн пені, 1892,47 грн інфляційних нарахувань та 527,88 грн трьох процентів річних.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА

Відповідач поданим через підсистему “Електронний суд” відзивом на позовну заяву б/н від 02.10.2025 (вх. №02.3.1-02/8607/25 від 02.10.2025) не заперечив факту порушення ним зобов`язань за Договором оренди земельної ділянки б/н від 02.11.2004 та наявності заборгованості перед позивачем по сплаті орендної плати за Договором.
Водночас із покликанням на вжиті щодо учасників ТОВ “Термінал Карпати” санкції Ради національної безпеки та оборони України, накладені арешти на грошові кошти, транспортні засоби, об`єкти нерухомого майна та корпоративні права Товариства у кримінальних провадженнях, відповідач наголошує на неможливості виконання ним обов`язку по сплаті орендної плати за Договором за заявлений позивачем період і по теперішній час, як і не має можливості виплачувати заробітну плату та перераховувати в Держаний бюджет України та місцевий бюджет податки та збори. 
На переконання відповідача, вказані обставини невиконання ним договірних зобов`язань є об`єктивними, оскільки обмеження, застосовані державними органами, не залежать від волі, бажань та поведінки ТОВ “Термінал Карпати, а тому, просить суд за наслідками розгляду позовних вимог та ухваленні судового рішення зменшити розмір штрафних санкцій (пені) та розмір відповідальності за неможливість виконання грошових зобов`язань передбаченої ст. 625 Цивільного кодексу України.
Із покликанням на правові висновки Верховного Суду відповідач вказує, що у випадку, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
З урахуванням наведених обставин відповідач зазначає, що при вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки судом має бути взято до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання.

ДОВОДИ, ВИКЛАДЕНІ СТОРОНАМИ В ІНШИХ ЗАЯВАХ ПО СУТІ СПРАВИ

Представниця позивача через підсистему “Електронний суд” подала відповідь на відзив вих. №б/н від 10.12.2025 (вх. №02.3.1-02/10820/25 від 10.12.2025), за змістом якої наполягає на відсутності підстав для зменшення нарахованих позивачем до стягнення з відповідача сум пені, інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних.
Зокрема, з покликанням на практику Європейського суду з прав людини у справі “Бурдов проти Росії” від 07.05.2002, “Горнсбі проти Греції” від 19.03.1997, представниця позивача вказує, що відсутність у боржника необхідних коштів не може бути підставою відмови від виконання грошових зобов`язань та не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язання.
У свою чергу, на переконання представниці позивача, скрутне фінансове становище відповідача, наявність у нього накладених арештів на банківські рахунки - є насамперед результатом господарської діяльності відповідача, як самостійного суб`єкта господарювання, а тому, вказані обставини не є безумовними, самостійними та достатніми підставами для неможливості стягнення заборгованості та зменшення розміру трьох відсотків річних, інфляційних нарахувань та пені, що підлягають стягненню у даній справі. 
При цьому, представниця позивача наполягає, що при розгляді заяви відповідача про зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій та нарахувань, визначених ст. 625 Цивільного кодексу України, судом має бути взято до уваги, що укладений між сторонами спору Договір не містить застережень щодо наявності випадків, які б встановлювали можливість несплати відповідачем грошових коштів за оренду земельної ділянки незалежно від обставин відсутності коштів та арешту на рахунках; накладення арештів на конкретні банківські рахунки відповідача не свідчить про відсутність у нього інших відкритих банківських рахунків, що не підлягали арешту, а тому, вважає, що негативні наслідки, які виникли у ході здійснення відповідачем власної господарської діяльності, ні в якому разі не мають перекладатися на позивача.
Заперечуючи проти зменшення нарахувань, передбачених положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України, представниця позивача покликається на те, що такі нарахування є компенсаційними виплатами у зв`язку з невиконанням грошових зобов`язань, а тому, такі не можуть бути зменшені, оскільки: три проценти річних - це законодавчо встановлений і мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, який не підлягає зменшенню судом; інфляційні ж втрати входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу і суд не може зменшувати їх розміру.
Щодо зменшення нарахованої позивачем до стягнення з відповідача суми пені, представниця позивача зазначає, що термін несплати орендних платежів є значним, а сама несплата – систематичною, що виключає винятковість випадку порушення відповідачем зобов`язань та не доводить підстав для зменшення штрафних санкцій за порушення договірних зобов`язань.
На переконання представниці позивача, саме стягнення пені у визначеному Договором розмірі, відповідатиме засадам справедливості, добросовісності та розумності, оскільки сторони самі узгодили розмір штрафних санкцій та тим самим прийняли відповідальність за невиконання умов Договору. 
Поряд з тим, представниця позивача також звертає увагу суду на той факт, що відповідачем не подано жодних доказів на підтвердження здійснення усіх залежних від нього та належних дій задля недопущення порушення взятих на себе договірних зобов`язань, а нормами чинного законодавства в умовах воєнного стану не встановлено заборони щодо стягнення грошових коштів за Договорами оренди землі, боржником за якими є підприємство, кінцевим бенефіціарним власником якого є громадянин російської федерації, і якщо це стосується обов`язкових платежів до місцевого бюджету.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Між Чопською міською радою (орендодавцем, позивачем у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Термінал Карпати” (орендарем, відповідачем у справі) укладено Договір оренди земельної ділянки б/н від 02.11.2004 (далі – Договір), за умовами п. 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення, яка знаходиться у м. Чоп, по вул. Туряниці, 2. 
Відповідно до п. 2 Договору, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,0150 га.
Згідно п. 5 Договору, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 12 913,52 грн. 
Договір укладено строком на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п. 8 Договору).
Пунктами 9, 11, 12 Договору визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 645,68 грн в рік. Після отримання Дозволу на початок будівельних робіт, за зверненням орендаря, ставка орендної плати може бути переглянута згідно Положення “Про порядок визначення розмірів орендної плати при укладенні договорів оренди землі у м. Чоп” від 08.04.2004. Розмір орендної плати переглядається один раз у два роки у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом. У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,3% несплаченої суми за кожен день прострочення. 
За змістом п. 13, 14 Договору, земельна ділянка передається в оренду для будівництва гаражів. Цільове призначення земельної ділянки – розташування гаражів.
Передача земельної ділянки в оренду здійснюється з розробленням проекту відведення земельної ділянки. Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у десятиденний строк після державної реєстрації цього Договору за актом приймання – передачі (п. 15, 16 Договору).
Положеннями п. 24, 25 Договору визначено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасне внесення орендної плати, а орендар зобов`язаний у відповідності до умов цього Договору вносити у строки та у розмірах орендну плату за користування та володіння земельною ділянкою.
У відповідності до п. 33 Договору, цей Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
Як вбачається із наявного в матеріалах справи акту приймання – передачі земельної ділянки б/н від 24.11.2004, підписаного сторонами наявного спору, орендарю передано в оренду земельну ділянку площею 0,015 га по вул. Туряниці, 2 в м. Чоп.
Додатковою угодою від 11.11.2009 до Договору оренди земельної ділянки від 02.11.2004, поновлена дія Договору оренди земельної ділянки б/н від 02.11.2004, а зміст Договору викладено у новій редакції.
Зокрема, на підставі вищенаведеної Додаткової угоди від 11.11.2009, пункти викладено в наступній редакції: “п. 1.1. За згодою орендодавця в строковому платному користування орендаря знаходиться земельна ділянка несільськогосподарського призначення, яка знаходиться за адресою: м. Чоп, вул. Туряниці, 2”; “п. 2.1., 2.2., 2.3. В оренді знаходиться земельна ділянка загальною площею 0,0150 га. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 55 056 грн. Земельна ділянка, яка передається в оренду, не має недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному використанню”; “п. 3.1. Договір оренди земельної ділянки укладено строком на 5 років з моменту підписання його сторонами. Після закінчення строку дії Договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію”; “п. 4.1., 4.2., 4.3., 4.4., 4.5. Орендна плата вноситься орендарем у вигляді грошової суми у розмірі 6% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначеної п. 2.2. Договору, з розбивкою річної суми орендної плати помісячно, протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця. Розмір річної орендної плати становить: 3303,36 грн або 275,28 грн на місяць. Сума орендної плати вноситься на розрахунковий рахунок орендодавця. В квитанції про сплату вказується призначення платежу - орендна плата за користування земельною ділянкою площею 0,0150 га, за адресою м. Чоп, вул. Турянці, 2 та звітний місяць, за який вноситься орендна плата. Обчислення розміру орендної плати за надану земельну ділянку, здійснюється з урахуванням її цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством. Розмір орендної плати переглядається у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; зміни Чопською міською радою ставки орендної плати за земельні ділянки на території міста Чоп Закарпатської області; зміни нормативної грошової оцінки земель міста Чоп Закарпатської області; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом”; “п. 5.1. Земельна ділянка передається в оренду із земель житлової та громадської забудови”; “п. 6.1., 6.2. Передача земельної ділянки в оренду здійснюється з розробкою проекту її відведення. Передача земельної ділянки орендарю здійснюється за Актом приймання-передачі земельної ділянки”. 
В подальшому, сторонами спору укладено Додаткову угоду №2 від 15.09.2016 про поновлення (продовження) договору оренди земельної ділянки, за змістом якої внесли зміни: “п. 1. Поновити договір оренди земельної ділянки укладений 02.11.2007, зареєстрований в УРВЗРФДПУДЗК за №0404071000058 від 22.11.2004, поновлений від 11.11.2009, на той самий строк (п`ять років)”; “п. 2. Нормативна грошова оцінка землі відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки становить 43 146 грн; п. 2.1. Орендна плата вноситься орендарем у вигляді грошової суми у розмірі 6% від нормативної грошової оцінки землі, в сумі 2588,76 грн в рік або 215,73 грн в місяць”; “п. 3. Сторони домовилися поширити дію цієї Угоди на відносини сторін в період з моменту закінчення строку дії Договору і до моменту державної реєстрації цієї Угоди”. 
Укладеною між сторонами спору Додатковою угодою №4 від 12.11.2021 до Договору оренди земельної ділянки №0404071000058 від 28.11.2004 сторони виклали пункти 1, 5, 9 в наступній редакції: “п. 1. Поновити договір оренди земельної ділянки на тих самих умовах строком на 5 років, укладений та зареєстрований 28.11.2004 року між Чопською міською радою та ТОВ “Термінал Карпати”, поновлений 11.11.2009 та 15.09.2016 на земельну ділянку площею 0,0150 га, кадастровий номер 2111000000:11:021:0028, яка знаходиться за адресою: м. Чоп, вул. Йосипа Бокшая (Туряниці), 2”; “п. 5. Поновлена нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 43 447 гривень 50 копійок (сорок три тисячі чотириста сорок сім гривень 50 копійок)”; “п. 9. Розмір річної орендної плати становить 2606 грн 85 коп (дві тисячі шістсот шістдесят грн 85 коп) в рік або 217 грн 24 коп (двісті сімнадцять грн 24 коп) в місяць.”
Додатковою угодою №5 від 01.09.2023 до Договору оренди земельної ділянки №04040710000058 від 28.11.2004 сторони домовилися внести зміни до Договору оренди земельної ділянки шляхом викладення п. 5. та 9. Договору у новій редакції наступного змісту: “п. 5. Поновлена нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 97 866 грн 20 коп (дев`яносто сім тисяч вісімсот шістдесят шість грн 20 коп)”; “п. 9. Розмір річної орендної плати становить 5871 грн 97 коп (п`ять тисяч вісімсот сімдесят одна тисяча 97 коп) в рік або 489 грн 33 (чотириста вісімдесят дев`ять грн 33 коп) в місяць”.
Невиконання відповідачем умов Договору оренди земельної ділянки б/н від 02.11.2004 (із внесеними змінами до нього) в частині своєчасної та повної сплати орендної плати за період із липня 2022 року по липень 2025 року включно, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 14 295,95 грн, стало підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача означеної суми заборгованості по сплаті орендної плати у примусовому порядку. Крім того, у зв`язку із простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання в частині сплати орендних платежів, позивачем заявлено до стягнення з останнього 6878,27 грн пені, 1892,47 грн інфляційних нарахувань та 527,88 грн трьох процентів річних.

ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України (тут і надалі – в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регламентує, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, на день розгляду спору в суді, обставини спору оцінюються судом з огляду на правила Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.
Положеннями ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Приписами ст. 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У ст. 204 Цивільного кодексу України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
За змістом ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.
Частиною 1 статті 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата – це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.
Згідно зі ст. 792 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
У відповідності до абз. 1 ст. 2 Закону України “Про оренду землі”, відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Приписами ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
За змістом статті 1 Закону України “Про оренду землі” визначено, що оренда землі – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Статтею 13 цього Закону передбачено, що договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частиною першою статті 15 Закону "Про оренду землі" визначено, що орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотною умовою договору оренди землі.
Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (стаття 206 Земельного кодексу України).
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
З аналізу вищенаведених законодавчих норм випливає, що орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотною умовою договору оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (абзац 1 пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України). 
На підставі пункту 288.4 статті 288 Податкового кодексу України, розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.
У відповідності до п. “в” ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України, землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.
В силу приписів ст. 24, 25 Закону України “Про оренду землі”, орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.
За змістом ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 526 Цивільного кодексу України, господарське зобов`язання (зобов`язання) має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що за певних умов звичайно ставляться.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем, у порушення умов Договору оренди земельної ділянки б/н від 02.11.2004 (з подальшими змінами до нього), неналежно виконувалися взяті на себе зобов`язання в частині повної та своєчасної оплати за користування земельною ділянкою за період із липня 2022 року по липень 2025 року включно, внаслідок чого за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 14 295,95 грн. 
Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми 14 295,95 грн заборгованості по сплаті орендної плати суд визнає документально доведеними та обґрунтованими, відповідачем належними й допустимими доказами не спростованими, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.
На підставі п. 12, 12.2. Договору оренди земельної ділянки від 02.11.2004, Додаткової угоди від 11.11.2009 до Договору оренди земельної ділянки від 02.11.2004 позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача суму 6878,27 грн пені.
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За приписами ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Статею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За загальним правилом, визначеним частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Пунктами 12, 12.1. Договору та Додаткової угоди до Договору передбачено, що у разі невнесення орендної плати орендарем у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,3% від несплаченої суми за кожен день прострочення. 
Відповідно до ст. 1, 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Перевіривши за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення “ЛІГА:ЗАКОН” розрахунок заявленої до стягнення суми пені в межах визначених позивачем боргових періодів та з врахуванням обмеження нарахування пені подвійною обліковою ставкою НБУ, суд зазначає, що підставним є нарахування пені у розмірі 2034,94 грн, яка підлягає стягненню з відповідача. У стягненні решти заявленої до стягнення суми пені належить відмовити у зв`язку з обрахунком таких позивачем понад розмір, що перевищує подвійну облікову ставку НБУ.
Крім того, покликаючись на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач просить стягнути з відповідача 1892,47 грн інфляційних нарахувань та 527,88 грн трьох процентів річних. 
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Статтею 625 Цивільного кодексу України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Водночас нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. 
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 09.02.2021 у справі №520/17342/18.
Інфляційні втрати та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Отже вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, постанови Верховного Суду від 13.01.2022 у справі №921/27/21, від 26.03.2025 у справі №910/7475/24).
Вимагати сплату суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).
Здійснивши за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення “ЛІГА:ЗАКОН” перерахунок заявлених до стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних у межах визначених позивачем боргових періодів, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягає сума 1861,99 грн інфляційних нарахувань та три проценти річних у розмірі 527,88 грн. У стягненні решти заявлених до стягнення інфляційних нарахувань належить відмовити у зв`язку з невірним визначенням позивачем початку строку їх нарахування.
Що ж стосується викладеного відповідачем у змісті відзиву на позов у даній справі клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) та нарахувань, передбачених положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України).
Право суду зменшити заявлену до стягнення суму неустойки пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення неустойки, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 ГПК України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Отже питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
Таку правову позицію викладено в низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 12.12.2018 у справі №921/110/18, від 14.01.2019 у справі №925/287/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 03.06.2019 у справі №914/1517/18, від 23.10.2019 у справі №917/101/19, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19, від 19.02.2020 у справі №910/1303/19, від 26.02.2020, у справі №925/605/18, від 18.06.2020 у справі №904/3491/19 від 14.04.2021 у справі №922/1716/20.
Обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але Господарський кодекс України вказує на неспівмірність розміру пені з розміром збитків кредитора, як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як Цивільний кодекс України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення (п. 28 постанови Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).
У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зазначено, що главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Отже якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 22.05.2019 у справі №910/11733/18, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22).
При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).
Поряд із викладеним, слід відзначити, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України, стаття 233 Господарського кодексу України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
Крім того, категорії “значно” та “надмірно”, які використовуються у статті 551 Цивільного кодексу України та у статті 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок, сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22).
У даному контексті слід відзначити, що наведені відповідачем обставини, які, на його думку, є підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, як-то: застосування до учасників ТОВ “Термінал Карпати” санкцій РНБО, накладення арештів на грошові кошти, транспортні засоби, об`єкти нерухомого майна та корпоративні права Товариства у кримінальних провадженнях, що має наслідком неможливість виконання відповідачем обов`язку по сплаті орендної плати за Договором за заявлений позивачем період і по теперішній час, неможливість виплачувати заробітну плату та перераховувати в Держаний бюджет України та місцевий бюджет податки та збори, не є тими обставинами, що беззаперечно свідчать про неможливість відповідача виконувати належним чином взяті на себе договірні зобов`язання, що могло би бути підставою для зменшення штрафних санкцій за таке невиконання.
Так, відповідачем до матеріалів справи не подано доказів того, що накладені в межах кримінальних проваджень арешти на грошові кошти та майно, стосуються всіх наявних у відповідача коштів та майнових активів, та відсутність в останнього інших банківських рахунків, з розміщеними на них грошовими коштами, чи майна, які не підлягали арешту. Крім того, відповідачем не подано суду доказів і того, що ухвалами суду в межах кримінальних проваджень накладений арешт саме на земельну ділянку згідно Договору оренди земельної ділянки б/н від 02.11.2004 (із наступними змінами до нього), і це в свою чергу не давало змоги відповідачу належно використовувати спірну земельну ділянку та сплачувати відповідні орендні платежі. 
Водночас накладення на учасників Товариства відповідача санкцій РНБО не звільняє відповідача від виконання договірних зобов`язань, оскільки санкції є наслідком дій самого відповідача, а не форс-мажором. Санкційні обмеження не припиняють зобов`язання перед контрагентами, а лише обмежують розпорядження активами, а тому, не можуть бути підставою для зменшення штрафу за невиконання грошових зобов`язань за чинним Договором.
Водночас відповідачем не надано суду й доказів того, що Товариство відповідача припинило свою роботу внаслідок накладення на останнього санкцій РНБО.
Відтак, беручи до уваги те, що пеня, яка підлягає стягненню з відповідача, не перевищує основної заборгованості відповідача за Договором, є співмірною порівняно з останньою (у відсотковому співвідношенні складає трохи більше 14% боргу), то вказане, в сукупності з відсутністю в матеріалах справи будь-яких належних і допустимих доказів, які би свідчили про поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання, а також про те, що покладення на останнього обов`язку зі сплати неустойки у доведеному розмірі є невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним, дає підстави для висновку про відсутність у даному випадку підстав для зменшення нарахованої пені.
Що ж стосується клопотання відповідача в частині зменшення сум, нарахованих позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, а саме, інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, то суд зазначає наступне.
Чинне законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.
В свою чергу, заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних. При вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.
При цьому, зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 05.06.2024 у справі №910/14524/22).
Таким чином, з огляду на зазначений правовий висновок Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.
Водночас суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми. Саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.
Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги те, що відсотки річних, заявлені до стягнення з відповідача у даній справі у зв`язку з простроченням ним строків розрахунків, обраховані у розмірі 3%, суд не може зменшити визначений Цивільним кодексом України мінімальний розмір трьох процентів річних, та, відповідно, задоволити клопотання представника відповідача в частині зменшення розміру нарахованих трьох процентів річних.
З приводу клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення з відповідача інфляційних нарахувань, суд зазначає таке.
Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики від 14.11.2006 №519, визначають поняття інфляції як знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги.
Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати. Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.
Водночас інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат. Висновки з цього приводу викладено в низці постанов Верховного Суду від 05.10.2023 у справі №904/4334/22, від 24.01.2024 у справі №917/991/22, від 01.10.2024 у справі №910/18091/23 та від 05.11.2024 року у справі №902/43/24.
За таких обставин, у суду відсутні підстави зменшувати розмір заявлених до стягнення з відповідача інфляційних нарахувань. 
Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24. 
Разом з тим, у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, Велика Палата, з огляду на наведені у її змісті висновки, для забезпечення передбачуваності правозастосовчої практики конкретизувала правовий висновок, викладений в її постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та зазначила, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вона відступає не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Незазначення повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний.
Незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду. Схожий за змістом правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, від 10.11.2021 у справі №825/997/17, від 08.08.2023 у справі №910/8115/19, від 04.10.2023 у справі №906/1026/22 від 13.02.2024 у справі №910/2592/19, від 09.04.2024 у справі №925/1440/22, від 26.06.2024 у справі №686/5757/23.
Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь – які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В силу ч. 1 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України). 
Відповідач доказів на спростування викладених позивачем обставин суду не надав, а його аргументи не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи та положеннях законодавства. 
З урахуванням вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1922,02 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. 11, 13, 14, 73 – 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково. 

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Термінал Карпати”, пл. Європейська, будинок 1, м. Чоп(пн), Ужгородській район, Закарпатська область, 89502 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 30015807) на користь Чопської міської ради Закарпатської області, вул. Берег, будинок 2, м. Чоп(пн), Ужгородський район, Закарпатська область, 89502 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 04053737) суму 18 720,76 грн (Вісімнадцять тисяч сімсот двадцять гривень 76 коп.), в тому числі 14 295,95 грн (Чотирнадцять тисяч двісті дев`яносто п`ять гривень 95 коп.) заборгованості по сплаті орендної плати за Договором оренди земельної ділянки б/н від 02.11.2004 (із змінами до нього), 2034,94 грн (Дві тисячі тридцять чотири гривні 94 коп.) грн пені, 1861,99 грн (Одна тисяча вісімсот шістдесят одна гривня 99 коп.) інфляційних нарахувань та 527,88 грн (П`ятсот двадцять сім гривень 88 коп.) трьох процентів річних, а також суму 1922,02 грн (Одна тисяча дев`ятсот двадцять дві гривні 02 коп.) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без участі (неявки) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

5. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, – http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено та підписано 18.03.2026.

Суддя Л.І. Пригара