ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року
м. Київ

справа № 947/12009/23
провадження № 61-9891св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю., 

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі -  ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Інком 2019», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа - Київська державна нотаріальна контора у м. Одесі,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Інком 2019», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Київська державна нотаріальна контора у м. Одесі, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, визнання права власності на нерухоме майно в порядку виділу частки зі спільного сумісного майна подружжя, витребування майна із чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, скасування державної реєстрації прав

за касаційною скаргою адвоката Бондаренка Ігоря Олеговича як представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2024 року у складі судді Бескровного Я. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 24 липня 2025 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М., 

ВСТАНОВИВ

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; 
визнати за нею право власності на 1/2 частини цієї квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
витребувати у ОСОБА_2 на користь позивача квартиру АДРЕСА_1 ; 
усунути перешкоди у користуванні нею вказаною квартирою шляхом виселення з неї ОСОБА_2 ;
скасувати державну реєстрацію прав на нерухоме майно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Інком 2019» та ОСОБА_4 на вказану квартиру.

Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, що вона є власницею 1/2 частки спірної квартири як частини спільного сумісного майна подружжя, а також власником другої 1/2 частки цієї ж квартири, отриманої в порядку спадкування після чоловіка.

Нерухоме майно було привласнене іншою особою з підміною реквізитів адреси об`єкту та вибуло з володіння позивача поза її волею та волею чоловіка і зайняте ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Київський районний суд м. Одеси рішенням від 11 листопада 2024 року позов задовольнив частково. Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини цієї квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Витребував у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
Усунув перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї ОСОБА_2 .
В решті позову відмовив. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 в межах 6 -місячного строку подала заяву про прийняття спадщини.
Спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза її волею. Факт набуття права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру не підтверджений належними і допустими доказами. Спірне майно перейшло від ОСОБА_4 до ТОВ «ІНКОМ 2019», далі до ОСОБА_3 , і в подальшому до ОСОБА_2 , який є власником спірного об`єкта нерухомості на момент розгляду справи.

Скасування державної реєстрації речових прав відповідачів не є належним та ефективним способом захисту. 

Позивач не пропустила позовну давність, оскільки вона не могла і не мала знати про невизнання її права до моменту винесення постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22 серпня 2022 року. Перебіг строків позовної давності зупинено починаючи з 12 березня 2020 року (у зв`язку із встановленням на території України карантину) до сьогодні (внаслідок ведення воєнного стану в Україні). Станом на 12 березня 2020 року ОСОБА_1 строки не пропустила.

Використання майна іншою особою без дозволу власника, у зв`язку із чим позивач вимагає усунути перешкоди у користуванні його майном, є триваючим порушенням права власності власника, що виключає застосування позовної давності до вимог про усунення перешкод у користуванні майном, в тому числі шляхом виселення.

Короткий зміст постанови суду апеляційного суду
Одеський апеляційний суд постановою від 24 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2024 року в оскарженій частині - без змін. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 
Витребування у ОСОБА_2 майна не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивача та інтересами відповідача, який не позбавлений права на відшкодування завданих йому збитків в порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України.

Позивач не пропустила позовну давність, оскільки до відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину не могла дізнатися про порушення своїх прав. 

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Бондаренко І. О. як представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 липня 2025 року в частині задоволення позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити; в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/1618/16, від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 та постановах Верховного Суду від 08 листопада 2024 року у справі № 757/12703/19, від 14 травня 2024 року у справі № 726/1904/21, від 22 грудня 2021 року у справі № 902/1706/13;
- відсутній висновок Верховного Суду щодо визнання поданою (такою, що породжує правові наслідки у вигляді набуття права на спадщину) заяви про прийняття спадщини, яка надійшла телефонограмою та підпис на якій не було засвідчено нотаріально та не була підтверджена (подана) особисто в межах шестимісячного строку для прийняття спадщини (статті 1268, 1269 ЦК України у відповідній редакції в сукупності з п. 207 Інструкції від 03 березня 2024 року № 20/5); 
- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України (право власника на витребування майна від добросовісного набувача) та статті 330 ЦК України (набуття добросовісним набувачем права власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права), в контексті можливості ототожнення двох відмінних один від одного об`єктів нерухомого майна з різними площами та адресами і застосування до таких об`єктів положень законодавства щодо витребування майна від добросовісного набувача.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 

На момент відкриття спадщини діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03 березня 2024 року, відповідно до якої заява спадкоємця про прийняття спадщини подається нотаріусу особисто або надсилається поштою. Підпис спадкоємця на такій заяві повинен бути нотаріально посвідчений. 
ОСОБА_1 подала заяву у вигляді телеграми, яка не містила нотаріального посвідчення підпису, тому ця заява не створила правових наслідків. Нотаріальна контора повідомила про необхідність з`явитись для оформлення заяви. Наміри ОСОБА_1 реалізувати право на спадщину у 2021 році вказують на пропуск строку для її прийняття. 

Суди безпідставно визнали, що позивач належним чином прийняла спадщину. 

ОСОБА_2 набув право власності на підставі оплатного договору купівлі-продажу, і презумпція добросовісності цього правочину не спростована. Реєстрація права власності попереднього власника - ОСОБА_3 здійснена на підставі офіційних документів та внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач не довела факту викрадення, шахрайства чи іншого способу вибуття квартири поза волею власника. 

Не виключено, що ОСОБА_5 у 1997 році продав належну квартиру ОСОБА_4 або ще раніше іншій особі. Позивач тільки через 16 років звернулась до нотаріуса з оформленою заявою, протягом свого часу майном не опікувалась. 

У випадку, коли має бути застосовано вимогу про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога про визнання права власності чи інші вимоги, спрямовані на уникнення застосування статей 387, 388 ЦК України, є неефективними. Задовольняючи вимоги про витребування майна і усунення перешкод у користуванні ним, суди порушили статті 187, 391 ЦК України, оскільки такі вимоги може заявляти лише власник, а позивач не надала належних доказів, що це майно належить їй. Крім того, віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. 

Задоволення позову не відновлює справедливий баланс, відібрання майна у відповідача не є виправданим втручанням у право власності добросовісного набувача. 

В оскаржуваних рішеннях не зазначено інформації про обізнаність ОСОБА_2 про наявність перешкод для укладення договору купівлі-продажу. ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру 5 років тому, що вказує на стале бажання володіти, користуватись і розпоряджатись майном. 

Крім того, наявні суттєві відмінності в об`єкті, придбаному ОСОБА_6 на підставі договору у 1993 році та в об`єкті, придбаному ОСОБА_2 . Суди безпідставно вважають, що два об`єкти нерухомого майна, які розташовані за різними адресами і мають різну площу, є одним і тим самим об`єктом. 
У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Гулька О. О. як представника ОСОБА_1 , мотивований законністю і обґрунтованістю судових рішень.

Позивач постійно проживала разом із спадкодавцем, що вже вказує на прийняття нею спадщини. 
Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка була чинною станом на день подання позивачем заяви (телеграми), не передбачала автоматичну відмову у прийнятті такої заяви. Станом на момент подання заяви не було затверджено форму або реквізити заяви про прийняття спадщини. 

Відповідачі є пов`язаними між собою особами. 14 березня 2019 року створюється ТОВ «Інком 2019», директором якого є ОСОБА_3 . Через місяць (04 квітня 2019 року) ОСОБА_4 передає до статутного капіталу ТОВ «Інком 2019» спірне майно, яке оцінюється в 100 000,00 грн. Ще через місяць (10 травня 2019 року) ТОВ «Інком 2019», директором якого є вже ОСОБА_4 , передає ОСОБА_3 спірну квартиру, а через 11 днів ОСОБА_3 виходить зі складу засновників та єдиним засновником стає ОСОБА_2 
ОСОБА_3 продає майно ОСОБА_2 за ціною 639 957,00 грн. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. Зупинено виконання та дію рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2024 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Зупинено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 24 липня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

01 жовтня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 
26 лютого 1975 року між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , укладено шлюб.
ОСОБА_7 після укладення шлюбу взяла прізвище « ОСОБА_7 ».

ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 1993 року належала квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 1997 року у справі № 2-1386/97 встановлено, що на момент розгляду справи існували два актових записи про народження однієї людини - первинний від 01 вересня1936 року № 3477 щодо народження ОСОБА_5 та відновлений від 29 червня 1952 року № 896 щодо народження ОСОБА_6 . Відновлений запис про народження суд анулював.

Записом про внесення змін від 17 жовтня 1997 року у актовому записі про укладення шлюбу ім`я нареченого було замінено з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 ».

ОСОБА_6 зазначався з цим іменем до 1997 року, а у всіх документах, складених після 1997 року, іменувався вже як ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що проживав у м. Гамбург, був народжений в Україні, м. Одеса, та на момент смерті був одружений з позивачем (свідоцтво про смерть від 14 червня 2012 року № 900/2005, видане у місті Гамбург (ФРН) Відділом запису актів цивільного стану та громадянства Гамбург-Норд Федеративної Республіки Німеччина, апостильоване у м. Гамбург (ФРН) 30 червня 2022 року Управлінням внутрішніх справ та спорту Відомства зі справ міграції Федеративної Республіки Німеччина).

28 вересня 2005 року ОСОБА_1 направила на адресу Третьої Одеської державної нотаріальної контори телеграму, в якій зазначила про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_5 .

Цього ж дня, 28 вересня 2005 року, нотаріальна контора отримала телеграму, зареєструвала її за вхідним номером 3859. 

28 вересня 2005 року ОСОБА_1 повторно направила ще одну телеграму аналогічного змісту, яка була зареєстрована за вхідним номером 3856. 

29 вересня 2005 року нотаріальна контора на підставі телеграми позивача відкрила спадкову справу № 1334/2005 (у спадковому реєстрі № 37396414) щодо майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивача повідомлено про необхідність надання додаткової інформації та документів (лист Третьої ОДНК від 05 жовтня 2005 року № 4540). 

21 липня 2021 року спадкову справу № 1334/2005 (у спадковому реєстрі № 37396414) передано до Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі, справі надано новий номер у нотаріуса № 791т/2021, номер у спадковому реєстрі не змінився.

За життя ОСОБА_5 заповіт не складав. 

21 листопада 2021 року позивач звернулася до нотаріальної контори із заявами про видання їй свідоцтва про право на 1/2 частки в квартирі, що перебувала у спільній сумісній власності подружжя, та свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після смерті чоловіка.

Київська державна нотаріальна контора у місті Одесі повідомила про факт реєстрації її заяв та про необхідність надання додаткових документів для подальшого вчинення нотаріальних дій за цими заявами (листи від 21 липня 2021 року № 5152/02-14, № 5172/02-14).

Постановами від 22 серпня 2022 року нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частки в праві спільної часткової власності та у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 .

Постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій мотивовані наявністю в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на квартиру за іншою особою.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 грудня 1993 року ОСОБА_6 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1254, який був зареєстрований Одеською товарною біржею.

Відповідно до змісту цього договору ОСОБА_11 продала, а ОСОБА_6 купив квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Квартира корисною площею 36,7 кв. м, складається з 1 кімнати житловою площею 19 кв. м. Квартира належить ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу № 1107 зареєстрований на Одеській товарній біржі 16 грудня 1993 року. 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 01 листопада 2019 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , продав, а ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , прийняв і оплатив квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 42,4 кв. м, житловою площею 19,0 кв. м.

ОСОБА_3 набув право на спірну квартиру на підставі акта приймання-передачі майна від 10 травня 2019 року за підписами директора ТОВ «Інком 2019» - ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. 10 травня 2019 року, зареєстровано в реєстрі за № 810, 811.

До цього ТОВ «Інком 2019» набуло право на спірну квартиру у квітні 2019 року від ОСОБА_4 як внесок до статутного капіталу товариства на підставі акта приймання-передачі майна від 04 квітня 2019 року, за підписами ОСОБА_4 та директора ТОВ «ІНКОМ 2019» Ковальова О. В. , які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т. А. 04 квітня 2019 року, та зареєстровано в реєстрі за № 404, 405.

За змістом цього Акта приймання-передачі майна від 04 квітня 2019 року ОСОБА_4 передав, а ТОВ «Інком 2019» в особі директора ОСОБА_3 прийняло внесок 100 % статутного капіталу квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 42,4 кв. м, місто Одеса.

В свою чергу, ОСОБА_4 набув право на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 жовтня 1997 року, № 401/97 укладеного на Універсальній товарній біржі «КАФА», додатком є технічний паспорт від 07 листопада 1993 року, після чого Виконавчий комітет Одеської міської ради видав свідоцтво про право власності на квартиру від 18 квітня 2009 року, НОМЕР_1 (дублікат від 26 грудня 2014 року свідоцтва про право власності на квартиру від 18 квітня 2009 року НОМЕР_1 ).

Право власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 в реєстрах ОМБТІ до 31 грудня 2012 року не обліковувалося, однак пізніше було зареєстроване за ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі дубліката від 26 грудня 2014 року.

Копії договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 жовтня 1997 № 401/97 укладеного на Універсальній товарній біржі «КАФА», технічного паспорту від 07 листопада 1993 року, свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1 від 18 квітня 2009 року до матеріалів сторони не надали. 

У листі КП «БТІ» ОМР від 05 червня 2023 року №1683/03.01-05 повідомлено, що за інформацією Юридичного департаменту Одеської міської ради, Свідоцтво про право власності на квартиру від 18 квітня 2009 року НОМЕР_1 і його дублікат від 26 грудня 2014 року Виконавчий комітет Одеської міської ради ніколи не видавав.

Об`єкти нерухомого майна, які розташовані в будинку, що має адресу: « АДРЕСА_3 » та « АДРЕСА_3 » обліковувалися та архівувалися до 31 грудня 2012 року, як такі що розташовані в одній будівлі.

Допитана в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , повідомила, що невідома їй особа - чоловік віком приблизно 50 років десь за рік до приїзду в Україну ОСОБА_14 (позивача), улітку 2020 року зі слюсарями відмикав двері квартири, що належна позивачу. Чоловік повідомив, що його звати ОСОБА_15 , він лікар і тепер вони будуть сусідами, адже його син придбав цю квартиру. Вадим показав свідку файл з документами синього кольору і сказав, що все офіційно і не слід перейматися, а двері вони відмикають за допомогою послуг слюсаря бо (далі свідок плутається) ключ, який продавці дали від квартири, не підійшов, або ж ключі від квартири продавці не дали взагалі. 

Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що судові рішення оскаржені в частині задоволення позову, а тому переглядаються лише в цих частинах.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно статтею 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Аналогічні норми містяться і в Сімейному кодексі України, який діє на час поділу майна та розгляду спору.

Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що їй належить 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 як частка у спільному майні подружжя, а інша 1/2 частини - в порядку спадкування після смерті чоловіка. 

За обставинами цієї справи ОСОБА_6 у 1993 році придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності на спірну квартиру у 1997 році перейшло до ОСОБА_4 в 2019 році - до ТОВ «ІНКОМ 2019», у подальшому від ТОВ «ІНКОМ 2019» до ОСОБА_3 , а далі від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 . 

Суди встановили, що факт набуття права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру не є підтвердженим належними і допустимими доказами.

Встановивши, що  ОСОБА_6 набув у період шлюбу з ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру, здійснив реєстрацію договору в ОМБТІ, і вказане право в подальшому не відчужувалось, ОСОБА_1 своєчасно прийняла спадщину після смерті чоловіка, суди дійшли правильного висновку, що позивачу має належати 1/2 частини квартири - як спільна сумісна власність подружжя, а інша 1/2 частини - в порядку спадкування за законом.

Разом із тим право власності на спірне нерухоме майно з листопада 2019 року зареєстроване за ОСОБА_2 .
Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Оскільки спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею суди правильно дійшли висновку про наявність правових підстав для її витребування від останнього набувача.

Суди також обґрунтовано виходили із того, що витребування від ОСОБА_2 майна, яке належить позивачу і вибуло з володіння поза її волею, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивача та інтересами відповідача, який не позбавлений права на відшкодування завданих йому збитків, зокрема, в порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до незаконного набувача, в якого придбав нерухоме майно.

Повернення власниці протиправно відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету, та з огляду на характер спірних правовідносин немає підстав вважати, що втручання у право власності відповідача не відповідає критеріям правомірності втручання в право особи на мирне володіння майном.

Враховуючи, що ОСОБА_2 підтверджував факт використання спірного майна, суди також правильно задовольнили вимоги про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення відповідача зі спірної квартири.

Доводи касаційної скарги про пропуск позивачем позовної давності є безпідставними, оскільки за обставинами цієї справи державна реєстрація права власності на спірну квартиру за іншою особою відбулась у 2019 році.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями,) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30 червня 2023 року.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені cтаттями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Отже, з моменту здійснення спірної реєстрації права власності на квартиру за іншою особою (2019 рік) і до звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом позовна давність не сплинула.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі, є аналогічними доводам апеляційної скарги, які були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції, який надав всім фактичним обставинам справи відповідну правову оцінку, яка ґрунтується на вимогах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції. 

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

У частині першій статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.

Оскільки виконання та дію рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2024 року, а також виконання постанови Одеського апеляційного суду від 24 липня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн було зупинено ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2025 рокудо закінчення їх перегляду в касаційному порядку, виконання і дію рішення суду першої інстанції і виконання постанови необхідно поновити. 

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргуадвоката Бондаренка Ігоря Олеговича як представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 липня 2025 року залишити без змін. 

Поновити виконання та дію рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2024 року.

Поновити виконання постанови Одеського апеляційного суду від 24 липня 2025 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська 
Судді А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко 
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов