ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
30.03.2026	Справа № 910/1215/26	

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЕКТРОТЕХНОПРОМ" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗОЛОЧІВ ІНВЕСТ" 
про стягнення 74 929,50 грн
Суддя О.В. Гумега
секретар судового засідання
О.Ю. Мороз
Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕЛЕКТРОТЕХНОПРОМ" (далі - позивач, ТОВ "ЕЛЕКТРОТЕХНОПРОМ") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗОЛОЧІВ ІНВЕСТ" (далі - відповідач, ТОВ "ЗОЛОЧІВ ІНВЕСТ") про стягнення 74 929,50 грн, з яких: 66 058,22 грн заборгованості за поставлений товар за Договором поставки № 2506/2025/01 від 25.06.2025, 7 181,34 грн пені, 694,97 грн 3% річних, 994,97 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору щодо оплати за поставлений позивачем товар у поряду, визначеному Договором.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2026 позовну заяву ТОВ "ЕЛЕКТРОТЕХНОПРОМ" прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/1215/26, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).
Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі № 910/1215/26.
26.02.2026 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, якому відповідач зазначає, що Товар поставлений позивачем відповідачу з порушенням строку визначеним Договором поставки № 2506/2025/01 від 25.06.2025. Так, відповідач повідомляє суд, що не дочекавшись поставки Товару, ТОВ "ЗОЛОЧІВ ІНВЕСТ" надіслало позивачу Вимогу № 08/09/2025 від 08.09.2025 про повернення сплачених в порядку передплати коштів у розмірі 264 323,88 грн та відмову від отримання Товару. В той час, 23.09.2025 позивач поставив на адресу відповідача Товар, і на твердження відповідача, останній був змушений його прийняти.
Додатково відповідач зазначає, що ТОВ "ЗОЛОЧІВ ІНВЕСТ" не отримувало від позивача первинних документів, які є підставою для підтвердження господарської операції, ні під час отримання Товару, ні засобами поштового зв`язку. Доказів зворотнього позивачем до позовної заяви не додано.
Крім того, відповідач наголошує, що Товарно-транспортні накладні, а також зареєстровані в ЄРПН податкові накладні та не підписаний сторонами Акт звіряння взаємних розрахунків не є доказами здійснення господарської операції щодо поставки Товару.
Відповідач вважає, що ним не було порушено строків оплати Товару, а тому заперечує проти нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.
27.02.2026 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗОЛОЧІВ ІНВЕСТ" надійшла зустрічна позовна заява.
02.03.2026 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач вказав, що Видаткова накладна № 129 від 23.09.2025 була надіслана на адресу відповідача засобами поштового зв`язку цінним листом, що підтверджується Описом вкладеного у цінний лист, накладною АТ "Укрпошта" № 7904908671319 від 17.10.2025. Крім того, позивач звертає увагу, що відповідно до витягу із сайту АТ "Укрпошта" поштове відправлення № 7904908671319 було 27.10.2025 вручено за довіреністю.
Додатково позивач наголошує, що строк оплати поставленого Товару минув 30.09.2025, відтак у позивача виникло право на застосування до відповідача штрафних санкцій передбачених Договором поставки № 2506/2025/01 від 25.06.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2026 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗОЛОЧІВ ІНВЕСТ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЕКТРОТЕХНОПРОМ" про стягнення 37 110,12 грн повернуто заявнику.
09.03.2026 до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач частково визнає позовні вимоги в частині стягнення 66.058,22 грн основного боргу, 5 205,03 грн пені, 504,94 грн 3 % річних та 862,06 грн інфляційних втрат. В іншій частині позову відповідач просить відмовити.
Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 252 Господарського процесуального кодексу України).
При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження судом досліджено заяви по суті справи та з процесуальних питань, подані позивачем та відповідачем і додані до них докази.
Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до статей 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.
З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу свої заперечень та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

Відповідно до частин 1-3 статті 13 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно статей 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
25.06.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕЛЕКТРОТЕХНОПРОМ" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗОЛОЧІВ ІНВЕСТ" (далі - покупець) було укладено Договір поставки №2506/2025/01 (далі - Договір).
Відповідно до п. 1.1 Договору, постачальник зобов`язується поставити покупцю Товари (продукцію), в комплектності згідно Специфікацій або виставленим рахункам на кожну партію Товару, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити його.
Згідно з п. 1.2 Договору найменування, одиниця вимірювання, кількість, ціна Товару , що підлягає поставці за цим Договором, визначається у Специфікації або рахунку на кожну партію Товару, які є невід`ємною частиною даного Договору.
Відповідно до Специфікації № 2506/2025/02 від 25.06.2025 сторони узгодили найменування Товару, його кількість, строк поставки та вартість Товару, який відповідач зобов`язався передати позивачу.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
У ч. 2 ст. 712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Статтею 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до п. 2.1 Договору, ціна Товару, що поставляється і загальна сума складається з ціни, сум вказаних у Специфікаціях або рахунках на кожну партію товару.
Згідно п. 2.2 Договору, оплата за даним договором проводиться на умовах: 20% авансової оплати, 60% на момент повідомлення на електронну пошту, про готовність відвантаження продукції постачальником, 20% - протягом 5 банківських днів після отримання продукції покупцем.
Пунктом 2 Специфікації № 2506/2025/02 від 25.06.2025 сторони визначили, що загальна вартість Товару за цією Специфікацією до Договору складає 330 291,10 грн, у тому числі ПДВ 55 048,52 грн.
Оплата за даним Договором проводиться на умовах: 20% авансової оплати, 60% на момент повідомлення на електронну пошту, про готовність відвантаження продукції постанальником, 20% - протягом 5 банківських днів після отримання продукції покупцем (п. 3 Специфікації № 2506/2025/02 від 25.06.2025).
Так судом встановлено, що 25.06.2025 відповідач сплатив на користь позивача 20% авансу у розмірі 66 058,22 грн, що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів № 47252749 від 25.06.2025. 10.07.2025 відповідач сплатив авансових 60% вартості Товару у розмірі 198 174,66 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 47253063 від 10.07.2025.
Як встановлено Договором, 20 % оплати вартості Товару відповідач зобов`язаний сплати протягом 5 банківських днів після отримання продукції.
Відповідно до п. 3.2 Договору, термін поставки Товару вказується в комерційних пропозиціях або в Специфікаціях до даного Договору. Дострокова поставка допускається.
Пунктом 8 Специфікації № 2506/2025/02 від 25.06.2025 встановлено, що строк поставки Товару: протягом 30 робочих днів з моменту виконання п.3 даної Специфікації.
Згідно з п. 4.3 Договору Товар приймається повноважними представниками покупця від повноважних представників постачальника на підставі видаткових накладних (актів приймання-передачі) з повним переліком продукції, що поставляється. Весь перелік Товару перевіряється покупцем і після цього підписується видаткова накладна.
Умовами Договору було встановлено, що постачальник зобов`язується забезпечити доставку продукції покупцеві на наступних умовах: СРТ - відділення ТОВ "Нова Пошта" (Вінницька обл. смт. Вапняка Нова Пошта №1. Отримувач ТОВ "ЗОЛОЧІВ ІНВЕСТ").
08.09.2025 відповідач надіслав позивачу Вимогу №08/09/2025 про повернення попередньої оплати, якою повідомив, що ТОВ "ЕЛЕКТРОТЕХНОПРОМ" не здійснило поставку Товару у визначений Специфікацією строк та вимагав повернути попередню оплату у розмірі 264 232,88 грн.
Матеріали справи містять докази поставки позивачем Товару на іншу адресу та прийняття Товару відповідачем.
Відповідно до Товарно-транспортної накладної №1 від 23.09.2025 позивачем було поставлено Товар, який відповідач прийняв без зауважень та заперечень.
Судом встановлено, що позивачем складено Видаткову накладку №12 від 23.09.2025 щодо поставки Товару на загальну суму 330 291,10 грн.
Факт поставки Товару не заперечується відповідачем ані у відзиві на позовну заяву, ані у запереченнях на відповідь на відзив.
Враховуючи, що відповідачем авансом сплачено 80 % вартості Товару, у розмірі 264 232,88 грн, заборгованість відповідача за поставлений позивачем Товар відповідно до Договору поставки № 2506/2025/01 від 25.06.2025 становить 66 064,22 грн.
Відповідач не заперечує, що ним не було сплачено 20 % вартості Товару протягом 5 банківських днів після отримання продукції та визнає факт наявності у нього основного боргу у розмірі 66 064,22 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 46 ГПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.
Згідно з ч. 4 ст. 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. 
Судом встановлено, що заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідачем частково визнано позовні вимоги, подані через підсистему "Електронний суд" та підписані електронним цифровим підписом Сіняка Дмитра Віталійовича. 
На підтвердження своїх повноважень діяти від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗОЛОЧІВ ІНВЕСТ" долучено Ордер серії АА № 1682593 від 25.02.2026, відповідно до якого Договором про надання правничої допомоги повноваження адвоката не обмежуються.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку, що вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЕКТРОТЕХНОПРОМ" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗОЛОЧІВ ІНВЕСТ" 66 064,22 грн заборгованості за поставлений товар за Договором поставки № 2506/2025/01 від 25.06.2025 є обґрунтованою та підлягає задоволенню в повному обсязі. 
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача штраф у розмірі 7 181,34 грн пені, 694,97 грн 3% річних, 994,97 грн інфляційних втрат..
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.
Пунктом 7.1 Договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань по даному Договору винна сторона несе відповідальність згідно чинного законодавства України.
Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення зобов`язання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).
Відповідно до п. 7.3 Договору, покупець за порушення термінів оплати продукції, визначених даним Договором, на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити останньому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості за кожен банківський день прострочення термінів оплати.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судом встановлено, що позивач здійснив нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму основного боргу, у період з 01.10.2025 по 05.02.2026.
В той час, відповідач частково визнав позовні вимоги в частині нарахування штрафних санкцій та подав до суду контррозрахунок, в якому зазначив, що датою поставки Товару є 27.10.2025, відтак нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат повинно здійснюватись у період з 05.11.2025 по 05.02.2026.
Судом встановлено, що факт поставки позивачем Товару та факт отримання цього ж Товару відповідачем підтверджується Товарно-транспортною накладною №1 від 23.09.2025. Крім того у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що не заперечує факт отримання Товару 23.09.2025.
Суд звертає увагу, що доказів поставки Товару 27.10.2025 відповідачем, до заперечень на відповідь на відзив, не додано, тому таке твердження судом відхиляються як необґрунтовані.
Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" перевірку наданого позивачем розрахунку пені у розмірі 7 181,34 грн, судом встановлено, що обґрунтованим є стягнення з відповідача пені у розмірі 7 168,67 грн. В іншій частині вимог про стягнення пені (12,67 грн) належить відмовити, оскільки при здійсненні відповідного розрахунку позивачем допущеного арифметичну помилку.
Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення 3% річних у розмірі 694,97 грн є арифметично правильною та підлягає задоволенню в повному обсязі.
Здійснивши перевірку за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" наведеного позивачем розрахунку інфляційних втрат, судом встановлено, що позивачем заявлено до стягнення суму інфляційних втрат у розмірі 994,97 грн, в той час як правильною є сума 1 464,35 грн. 
Приписами статті 14 ГПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Нормативне визначення принципу диспозитивності надає право учаснику справи вільно розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд ч. 2 ст. 14 ГПК України.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 237 ГПК України).
З огляду на зазначене, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 994,97 грн підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Позивачем в позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору в розмірі 2 662,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. Також позивачем зазначено, що розрахунок судових витрат на правничу допомогу буде подано відповідно до ч. 8 ст.129 ГПК України.
Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 9 ст.129 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. 
3 огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України, судовий збір у сумі 2 662,40 грн покладається на відповідача.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч. 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу, позивачем надано копії: 
- Договору № 20-01/26 про надання правової допомоги адвокатом від 20.01.2026;
- ордеру ВС№1435511 від 05.02.2026;
- свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ЛВ№001687 від 18.09.2019;
- платіжної інструкції № 779 від 04.02.2026 на суму 12 000,00 грн.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 129 ГПК України).
Суд звертає увагу, що за змістом ст. 126, 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. 
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України).
Згідно з ч.4 ст. 126 ГПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до положень ч. 5 ст 126 ГПК України визначено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
У постанові Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові від 07.08.2018 Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 916/1283/17.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Суд, дослідивши матеріали справи, щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, вважає, що заявлена позивачем сума є необґрунтованою.
Аналогічна правова позиція щодо застосування критерію необґрунтованості та неспівмірності заявленої до стягнення суми витрат із реальністю таких витрат, з посиланням зокрема, на незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду у господарському суді та на тривалість судових засідань міститься у Додатковій ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.07.2020 у справі 915/1654/19.
З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне зменшити заявлену до відшкодування суму за надання правничої допомоги позивачу до 7 000,00 грн.
Керуючись статтями 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗОЛОЧІВ ІНВЕСТ" (Україна, 01001, місто Київ, вул.Десятинна, будинок 4/6, поверх 3, кабінет 34-В; ідентифікаційний код: 43137397) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЕКТРОТЕХНОПРОМ" (Україна, 79049, Львівська обл., місто Львів, ВУДИЦЯ ДРАГАНА, будинок 2; ідентифікаційний код: 40989515) 66 058,22 грн (шістдесят шість тисяч п`ятдесят вісім гривень 22 коп.) основного боргу, 7 168,67 грн (сім тисяч сто шістдесят вісім гривень 67 коп.) пені, 694,97 грн (шістсот дев`яносто чотири гривні 97 коп.) 3 % річних, 994,97 (дев`ятсот дев`яносто чотири гривні 97 коп.) інфляційних втрат, 2 662,40 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 коп.) судового збору та 7 000,00 грн (сім тисяч гривень 00 коп.) витрат на правову допомогу.
3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).
Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.
Повне рішення складено 30.03.2026.

Суддя Оксана ГУМЕГА