ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/575/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/5344/25 Категорія: 301030300 	Скляренко В. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Новіков О. М., 	
судді	Василенко Л.І., Карпенко О. В., 	

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Шевченка Олега Анатолійовича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

16 червня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Черкаської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, в якому просила суд визнати за нею право власності на нежитлове приміщення № 1 технічного поверху І-ї блоксекції багатосекційного багатоповерхового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по АДРЕСА_1 , загальною площею 62,5 кв.м.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що за договором на пайову участь в будівництві від 30 серпня 2004 року ОСОБА_1 , як пайовик, замовила у ЧБМВК «Райагробуд» будівництво нежитлового приміщення № 1, площею 62,5 кв.м. у складі технічного поверху І-ї блоксекції багатосекційного багатоповерхового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями за будівничою адресою: АДРЕСА_1 . 
Після закінчення будівництва І-ї блоксекції багатоповерхового будинку та прийняття його в експлуатацію, ОСОБА_1 прийняла у власність від забудовника відповідне нежитлове приміщення № 1 про що було складено відповідний акт приймання-передачі від 30 грудня 2004 року. 
Натомість право власності позивача на таке приміщення не було зареєстроване у встановленому законом порядку. 
18 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до ЦНАП Черкаської міської ради з метою проведення реєстраційних дій стосовно реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення, але рішенням від 24 квітня 2025 року державний реєстратор відмовив позивачці у проведенні реєстраційних дій, посилаючись на ненадання реєстратору довідки від забудовника про повну оплату пайових внесків, Витягу з реєстру будівельної діяльності про введення об`єкта в експлуатацію, а також на тій підставі, що згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено наявний запис про арешт накладений на все майно забудовника ЧБМВК «Райагробуд». 
Станом на теперішній час діяльність ЧБМВК «Райагробуд» припинена з 21 лютого 2011 року на підставі рішення господарського суду Черкаської області від 16 лютого 2011 року № 01/400 у зв`язку з визнанням банкрутом. 
З метою визнання права власності на спірне нежитлове приміщення позивачка змушена звернутись до суду з позовом до Черкаської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій здійснено будівництво об`єкта нерухомого майна з відповідними позовними вимогами.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 грудня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що стороною позивача не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами наявність ознак протиправної поведінки в діях територіальної громади міста Черкаси в особі Черкаської міської ради (порушення, оспорення чи невизнання прав та законних інтересів позивачки щодо спірного майна). Заявлені ОСОБА_1 вимоги про визнання права власності безпосередньо стосуються прав та інтересів ТОВ «Корпорація «Райагробуд», як сторони договору № 75 від 30 серпня 2004 року, а також осіб, в інтересах яких зареєстровані обтяження щодо спірного будинку, тому саме такі особи є належними відповідачами за даним позовом. Пред`явлення позову до неналежного відповідача стало підставою для висновку про відмову в задоволенні позову.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Шевченко О. А. просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 грудня 2025 року як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. Судові витрати стягнути з відповідача.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що ТОВ «Корпорація Райагробуд» є належним відповідачем у справі, а Черкаська міська рада – неналежним, є помилковим, оскільки позивач договір про пайову участь із вказаною юридичною особою не укладала та грошові кошти їм не сплачувала, тому вказане товариство не може бути належним відповідачем у справі.
ОСОБА_1 , яка є інвестором за грошові кошти якого і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Оскільки інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (подібні до права власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування, як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначене майно, тому відповідний позов пред`явлено до Черкаської міської ради з метою захисту порушення прав позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від Черкаської міської ради вказано, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для скасування чи зміни рішення суду. Зазначено, що з позовної заяви та апеляційної скарги не вбачається та ніяким чином не обґрунтовано належними доказами, що Черкаська міська рада мала будь-які договірні позадоговірні правовідносини з ОСОБА_1 і що Черкаська міська рада якимось чином порушила права, інтереси чи обов`язки позивача. Черкаська міська рада не оспорює право власності позивача на спірне майно та не має будь-яких правових підстав на таке оспорення, тому висновок суду про те, що позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача є обґрунтованим і підстав для його скасування немає.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
З матеріалів прави вбачається, що об`єктом спору є нежитлове приміщення № 1 загальною площею 62,5 кв.м. у складі технічного поверху Першої блоксекції 2-секційного багатоповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до технічного паспорту спірне нежитлове приміщення позначено у технічній документації літерою А-10 (а.с. 21-25).
Згідно з договором № 75 від 30 серпня 2004 року на пайову участь в будівництві нежитлового приміщення № 1 технічного поверху І-ї блоксекції багатосекційного багатоповерхового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по АДРЕСА_1 , вбачається, що Замовник - Черкаський будівельно- монтажний виробничий кооператив «Райагробуд» в особі керівника Норченка А. С. та Пайовик Данілова Н. І., з другого боку, уклали цей Договір про те, що Пайовик замовляє у Замовника будівництво нежитлового приміщення № 1 технічного поверху І-ї блоксекції багатосекційного багатоповерхового житлового будинку з вбудовано-прибудинковими приміщеннями будівнича адреса якого АДРЕСА_1 . Загальна площа нежитлового приміщення № 1 складає 62,5 кв.м. (а.с. 14-15).
16 грудня 2004 року державною приймальною комісією складений акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта спірного будинку. За змістом такого акту до складу спірного будинку входить 30 квартир загальною площею 2257,1 кв.м. У акті відсутні значення загальної площі вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень (а.с. 17-19).
Відповідний акт затверджений рішенням Черкаської міської ради № 1928 від 29 грудня 2004 року (а.с. 19-20).
Згідно з актом приймання-передачі від 30 грудня 2004 року до Договору № 75 на умовах даного Договору та акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об`єкта від 16 грудня 2004 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради за № 1928 від 29 грудня 2004 року ЧБМВП «Райагробуд» передав у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність нежитлове приміщення № 1 технічного поверху І-ї блоксекції багатосекційного багатоповерхового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по АДРЕСА_1 , загальною площею 62,5 кв.м. (а.с. 16).
Вілповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 183 від 30 грудня 2004 року, яка видана ЧБМВК «Райагробуд», вбачається, що від ОСОБА_1 прийнято суму у розмірі 25 000,00 грн. на підставі договору № 75 від 30 серпня 2004 року (а.с. 25).
Згідно з довідкою КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації від 22 липня 2021 року № 24272о, зазначено, що по даним КП «ЧООБТІ» станом на 01 січня 2013 року право власності на нежитлове приміщення технічного поверху № 1, загальною площею 62,5 кв.м. багатоповерхового житлового будинку з вбудовано-прибудинковими приміщеннями по АДРЕСА_1 - не зареєстровано.
18 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Центру надання адміністративних послуг Черкаської міської ради з метою проведення реєстраційних дій стосовно реєстрації право власності за вищезазначене нерухоме майно.
24 квітня 2025 року Рішенням № 78562743 держаний реєстратор прав на нерухоме майно Гриценко М.О., Департамент управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради відмовлено позивачці ОСОБА_1 у проведені реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на нерухоме майно нежитлове приміщення № 1 у зв`язку з тим, що заявником не надано довідку від забудовника про повну оплату пайових внесків, не надано Витяг з реєстру будівельної діяльності про введення об`єкта в експлуатацію, а також на тій підставі, що згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено наявний запис про арешт накладений на все майно забудовника ЧБМВК «Райагробуд» (а.с. 26).
Згідно даних Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вбачається, що ЧБМВК «Райагробуд» (код ЄДРПОУ 03587804) 21 лютого 2011 року припинений на підставі рішення господарського суду Черкаської області від 16 лютого 2011 року № 01/400 у зв`язку з визнанням банкрутом (а.с. 26).
Звертаючись до суду з позовними вимогами, ОСОБА_1 зазначила, що набула у належний спосіб право власності на спірний об`єкт, але позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію свого права у позасудовому порядку.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).
У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).
Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.
Частиною 1 ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У частині 2 ст. 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону). 
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).
Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня 2003 року № 978-ІV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність».
Відповідно до ч. 5 ст. 7 та ст. 4 Закону України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права).
У статті 2 Закону України від 19 червня 2003 року № 978-ІV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.
Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.
Відповідно до ст. 177 ЦК України до об`єктів цивільних прав належать речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).
З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК ви значення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.
Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, заявник, зокрема, подає: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об`єкта будівництва, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо) (у разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав); довідку (виписку) із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва та за якими здійснюється державна реєстрація прав, видану особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), про участь заінтересованої особи в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва (у тому числі шляхом купівлі-продажу майнових прав); технічний паспорт на об`єкт інвестування (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо); завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), копії (крім випадків подання оригіналів таких документів особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва): документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку (крім випадків реконструкції об`єктів нерухомого майна без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані); документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на об`єкт нерухомого майна до проведення його реконструкції (у разі проведення реконструкції об`єкта нерухомого майна); документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадку, коли в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна його адреса не змінилася) (пункт 50 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17 жовтня 2013 року № 868). 
У пункті 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127, встановлено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує право набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови).
Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є нежитлове приміщення в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.
Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.
Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.
У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.
Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.
Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.
Тобто, зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.
Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.
Практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивачів можливості оформити право власності в позасудовому порядку як ефективного способу захисту порушених прав підтримується й Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 761/3428/15-ц (провадження № 14-268цс19).
Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20) вказано, що у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем в даному випадку, як інвестором об`єкту будівництва, обрано ефективний спосіб захисту своїх прав шляхом пред`явлення позову про визнання права власності.
Разом з тим, для застосування того чи іншого способу захисту судам необхідно встановити, які приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем.
Заявляючи позовні вимоги, ОСОБА_1 визначила відповідачем, тобто суб`єктом матеріального правовідношення Черкаську міську раду.
Сторони в цивільному процесі - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги, а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання. При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача (аналогічний висновок викладено в пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17).
Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21).
Враховуючи зміст та підставу позовних вимог, саме позивач ОСОБА_1 в даному випадку зобов`язана довести суду ознаки протиправності в діях відповідача, внаслідок яких порушується право позивачки, а також довести обставини неможливості в позасудовому порядку здійснити державну реєстрацію набуття нею у власність нежитлового приміщення № 1 технічного поверху І-ї блоксекції багатосекційного багатоповерхового житлового будинку з вбудовано-прибудинковими приміщеннями будівнича адреса якого АДРЕСА_1 . 
Суд першої інстанції надаючи оцінку доказам у справі, а саме підставам відмови державного реєстратора в проведенні державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на вищевказане нежитлове приміщення дійшов обґрунтованого висновку, що така відмова обумовлена не наданням позивачкою всіх необхідних документів (зокрема, довідки від забудовника про повну оплату пайових внесків, Витягу з реєстру будівельної діяльності про введення об`єкта в експлуатацію) та наявним в Єдиному реєстрі заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна записом про арешт, накладений на все майно забудовника ЧБМВК «Райагробуд». 
Крім того, проаналізувавши зміст договору № 75 від 30 серпня 2004 року (а.с. 14 зворотна сторона – 15), суд першої інстанції також обґрунтовано врахував та вказав на дану обставину в своєму рішенні, що стороною договору (замовником) є Черкаський будівельно-монтажний виробничий кооператив «Райагробуд», код ЄДРПОУ 33007034. Від імені замовника договір підписаний директором ОСОБА_2 . Згідно відомостей з ЄДРПОУ, які є у вільному доступі - юридична особа з кодом 33007034 - це ТОВ «Корпорація «РАЙАГРОБУД», кінцевим бенефіціарним власником якої є ОСОБА_2 . Адресою такої юридичної особи зазначено наступні відомості: АДРЕСА_2 . Така ж сама адреса зазначена і у відомостях про замовника у Договорі №75 від 30.08.2004.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Черкаська міська рада ніяким чином не оспорює права позивача та відповідно є неналежним відповідачем у справі, оскільки підстави набуття ОСОБА_1 права власності на нежитлове приміщення № 1 технічного поверху І-ї блоксекції багатосекційного багатоповерхового житлового будинку з вбудовано-прибудинковими приміщеннями будівнича адреса якого АДРЕСА_1 обумовлені належністю виконання своїх зобов`язань замовником за Договором № 75 від 30 серпня 2004 року, яким є юридична особа з кодом ЄДРПОУ 33007034, яка на теперішній час має найменування ТОВ «Корпорація «Райагробуд», діяльність якої не припинена, оскільки відповідне товариство перебуває у стадії санації.
При цьому колегія суддів враховує, що код ЄДРПОУ є ключовим унікальним ідентифікатором, і поки він не змінений, юридична особа з іншою назвою створена з тим самим ЄДРПОУ повністю відповідає за зобов`язаннями, взятими на себе юридичною особою до перейменування. 
Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав пред`явлення їх до неналежного відповідача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції і такий висновок суду не спростований встановленими у справі фактичними обставини. Доводи скаржника, приведені в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду першої інстанції.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи вищевикладене, рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 35, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Шевченка Олега Анатолійовича – залишити без задоволення. 
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повний текст постанови складено 17 березня 2026 року.

Суддя-доповідач   

Судді