ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" лютого 2026 р. Справа№ 910/10166/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тищенко О.В. 
суддів: Гончарова С.А. 
Сибіги О.М. 

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В. 
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 11.02.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю « ЮСТИМЕД » на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2025 (повний текст рішення складено та підписано 10.12.2025)

у справі №910/10166/25 (суддя Привалов А.І. )

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю « ЮСТИМЕД » 
до Акціонерного товариства « Перший Український міжнародний банк »
про визнання дій протиправними та відшкодування збитків у розмірі 2 51 158,00 грн

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю « ЮСТИМЕД » (далі - позивач, Товариство, ТОВ « ЮСТИМЕД ») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства « Перший Український міжнародний банк » (далі - відповідач, Банк), в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Акціонерного товариства « Перший Український міжнародний банк » щодо проведення 23.05.2025 неналежних платіжних операцій з розрахункового банківського рахунку № НОМЕР_1 , який відкритий на ім`я Товариства з обмеженою відповідальністю « ЮСТИМЕД », щодо не застосування посиленої автентифікації та моніторингу нетипових платіжних операцій на суму 2 851 158,00 грн;
- стягнути з Акціонерного товариства « Перший Український міжнародний банк » на користь Товариства з обмеженою відповідальністю « ЮСТИМЕД » в порядку відшкодування збитків грошові кошти у розмірі 2 851 158,00 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 23.05.2025 було виявлено факт несанкціонованого втручання в систему дистанційного банківського обслуговування позивача в АТ « ПУМБ », в результаті якого з банківського рахунку позивача № НОМЕР_1 незаконно, без схвалення посадових осіб позивача списано грошові кошти в сумі 2 851 158,00 грн на рахунки різних фізичних осіб-підприємців. Проведення вказаних вище платіжних операцій відбулося, внаслідок недотримання відповідачем вимог чинного законодавства, а саме Закону України «Про платіжні послуги», Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Положення про автентифікацію та застосування посиленої автентифікації на платіжному ринку, затвердженим Постановою Правління НБУ від 03.05.2023 № 58, у зв`язку з чим позивач вважає відповідача відповідальною особою за завдані позивачу збитки.
Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначив, що відповідно до встановлених Центром моніторингу транзакцій АТ « ПУМБ » (службова записка ID: 1CA5511E7171EFFBC2258CF9003AE24F) обставин, системою онлайн моніторингу банку в режимі реального часу були враховані ряд факторів: довірений пристрій, який не знаходився в скомпрометованих елементах автентифікації, довірена IP-адреса, відсутність ризикових дій зі сторони клієнта, таких як скидання паролю до інтернет-банкінгу. Також Банком було встановлено, що дана авторизація та платежі не підпадають під відомі сценарії шахрайства і можуть бути проведені після накладання клієнтом УЕП або КЕП, що і було здійснено Товариством по кожному оскаржуваному платежу.
Поява нових контрагентів у клієнта в межах господарської діяльності не є достатньою підставою для обмеження операцій клієнта та можливості користування його власними коштами, що узгоджується з нормами ч. 3 ст. 1066 ЦК України.
Проведення спірних транзакцій стосується шахрайських дій третіх осіб, а не легалізації доходів, оскільки мав місце несанкціонований доступ третіх осіб до рахунку позивача з метою заволодіння коштами останнього, що відповідно не підпадає під регулювання Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».
Банк є неналежним відповідачем, оскільки не спричиняв збитків позивачу, а спірними коштами заволоділи отримувачі переказів.
Рішенням  Господарського суду міста Києва від 30.10.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено вчинення відповідачем протиправної поведінки та порушення його працівниками вимог законодавства при виконанні переказів на підставі сформованих платіжних доручень, у зв`язку з чим не встановлено усього складу цивільного правопорушення, необхідного для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як стягнення збитків.
Також місцевий господарський суд зазначив, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки вимога в частині визнання дій неправомірними не призведе до поновлення порушеного права позивача.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю « ЮСТИМЕД » звернулося 18.12.2025 до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, сформованою в системі «Електронний суд» 18.12.2025, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2025 у справі №910/10166/25 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Також просив стягнути понесені судові витрати.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення судом першої інстанції прийняте за неповного з`ясування всіх обставин справи, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.
В обґрунтування скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що спірні платіжні операції не відповідають звичайній господарській діяльності Товариства, є нетиповими для його фінансової активності в системі «Інтернет-банкінг», суми операцій в 40 і більше разів перевищують звичайні суми, які позивач переказував в 2025 році на рахунки фізичних осіб-підприємців.
Відповідач безпідставно ідентифікував (вважав) фізичних осіб-підприємців, на рахунки яких були переказані кошти 23.05.2025, як контрагентів позивача, оскільки вказані фізичні особи-підприємці були новоствореними (зареєстровані в травні 2025 року) та у позивача не було та не має договірних відносин з ними. 
Апелянт ніколи не замовляв у фізичних осіб-підприємств послуги та товари на значні суми, оскільки відповідно до виписки з рахунку позивача вбачається, що за період з 01.01.2025 по 31.05.2025 Товариством сплачено 850 000,00 грн на рахунок ТОВ « Нікатор », 61 500,48 грн на рахунок ТОВ « МК Вікторі », 157 290,00 грн на рахунок ТОВ « Ксенко », а тому сім платежів на користь чотирьох фізичних осіб-підприємців на загальну суму 2 851 158,00 грн не є характерним для позивача.
Вимога позивача про визнання дій Банку протиправними спрямована на встановлення факту порушення відповідачем норм Закону України «Про платіжні послуги», що є необхідною умовою для реалізації майнових прав позивача.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/10166/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Сибіга О.М. , Гончаров С.А .
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю « ЮСТИМЕД » на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2025. Роз`яснено відповідачу право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, заперечення на відзив. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали. Розгляд справи №910/10166/25 призначено на 11.02.2026. Витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10166/25.
25.12.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/10166/25.
30.12.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідач зазначив, що Банком на усіх етапах (доступ до рахунків та здійснення платіжних операцій) було застосовано посилену автентифікацію користувача, при здійсненні якої один із елементів це успадкований елемент автентифікації при доступі до системи «Інтернет-банкінг» клієнта, а другий елемент - використаний кваліфікований електронний підпис (КЕП)/УЕП клієнтом при підписанні платіжної інструкції.
Банк наголошує на тому, що платежі з рахунків корпоративних клієнтів є ризиковими і проходять з посиленою автентифікацією користувача, а тому посилання апелянта на те, що Банк скористався правом на незастосування посиленої автентифікаціє є необґрунтованим.
Відповідно до вимог Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19.05.2020 №65, банки відслідковують нетипову транзакційну активність за рахунками клієнта, що виражена в перевищенні клієнтом запланованих обсягів операцій, однак Банком при перевірці операцій позивача не було виявлено факту перевищення запланованих обсягів операцій клієнта.
Також банк зазначив, що відокремлення господарських операцій на рахунки фізичних осіб-підприємців від операцій на рахунки товариств не є коректним, оскільки усі вони є суб`єктами господарювання.
Поява нових контрагентів у клієнта (Товариства) в межах господарської діяльності не є достатньою підставою для обмеження операцій останнього та можливості користування його власними коштами.
Позивач отримав збитки від незаконних дій невстановлених осіб, а не через протиправні дії відповідача, а тому позивачу слід звернутися з вимогами про стягнення безпідставно отриманих коштів з осіб, які їх отримати.
31.12.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшла відповідь на відзив у якій апелянт зазначив, що відзив відповідача не спростовує доводів апеляційної скарги, а фактично зводиться до повторення позиції, викладеної у суді першої інстанції, зверненні до своїх внутрішніх документів, перекладанні відповідальності за наслідки злочинних дій третіх осіб на позивача, підміні правових критеріїв оцінки доказів технічними припущеннями.
У судове засідання 11.02.2026 з`явилися представники позивача та відповідача.
Представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 05.11.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю « ЮСТИМЕД » та Акціонерним товариством « Перший Український міжнародний банк » було укладено Договір банківського обслуговування корпоративних клієнтів шляхом подання заяви про приєднання до Договору банківського обслуговування корпоративних клієнтів, публічна частина якого знаходиться за посиланням https//about.pumb.ua/support/documents?category=Corporate&id=10019  (надалі - Договір) директором Товариства Ільницькою Тетяною Володимирівною та відкрито рахунок у форматі IBAN НОМЕР_1 , валюта «гривня».
Згідно з умовами укладеного договору ТОВ « ЮСТИМЕД » було підключено до тарифного пакету «всеDigital», підключено сервіс «Інтернет-банкінг», сформовано сертифікати удосконалених електронних підписів та надано доступ до сервісу директору Ільницькій Тетяні Володимирівні , підключено сервіс « СМС-banking » за номером НОМЕР_2 .
23.05.2025 позивачем було виявлено факт несанкціонованого втручання в систему дистанційного банківського обслуговування (далі - клієнт-банк) ТОВ « ЮСТИМЕД » в АТ « ПУМБ », в результаті якого з банківського рахунку позивача № НОМЕР_1 було незаконно, без схвалення посадових осіб Товариства, списано грошові кошти в сумі 2 851 158,00 грн на рахунки різних фізичних осіб-підприємців. 
Списання коштів було здійснене 23.05.2025 у період часу з 13 год. 29 хв. до 13 год. 41 хв. наступними платіжними операціями: 
- платіжна інструкція №120 на суму 498 090,00 грн, створено 13:29, проведено 13:35 на користь ФОП Батман Анастасія Віталіївна , призначення платежу «оплата за рахунком № 231 від 23.05.2025, за товар, без ПДВ»; 
- платіжна інструкція №121 на суму 497 500,00 грн, створено 13:30, проведено 13:37 на користь ФОП Павловська Катерина , призначення платежу «оплата за рахунком № 288 від 23.05.2025, за товар, без ПДВ»; 
- платіжна інструкція №122 на суму 299 800,00 грн, створено 13:31, проведено 13:37 на користь ФОП Кладько Ольга Олексіївна , призначення платежу «оплата за рахунком №245 від 23.05.2025, за товар, без ПДВ»; 
- платіжна інструкція №123 на суму 499 809,00 грн, створено 13:32, проведено 13:38 на користь ФОП Кладько Ольга Олексіївна , призначення платежу «оплата за рахунком №243 від 23.05.2025, за товар, без ПДВ»; 
- платіжна інструкція №124 на суму 478 609,00 грн, створено 13:33, проведено 13:41 на користь ФОП Лук`янов Іван Артемович «оплата за рахунком № 231 від 23.05.2025, за товар, без ПДВ»; 
- платіжна інструкція №125 на суму 487 650,00 грн, створено 13:33, проведено 13:41 на користь ФОП Кладько Ольга Олексіївна , призначення платежу «оплата за рахунком №239 від 23.05.2025, за товар, без ПДВ»; 
- платіжна інструкція №127 на суму 89 700,00 грн, створено 13:41, проведено 14:36 на користь ФОП Батман Анастасія Віталіївна , призначення платежу «оплата за рахунком № 294 від 23.05.2025, за товар, без ПДВ».
При цьому, усі вказані платіжні інструкції були оформлені з використанням засобу дистанційної комунікації «Інтернет-банкінг» та підписані удосконаленим електронним підписом (УЕП) розпорядника рахунком позивача.
У той же день 23.05.2025 Товариство звернулося до правоохоронних органів з заявою про злочин. Наразі здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12025100070001359 за фактом вчинення відносно позивача кримінального правопорушення, покарання за яке передбачене ст. 190 Кримінального кодексу України.
Також 23.05.2025 позивач звернувся на електронну пошту службової особи відповідача Динник Катерини Олександрівни ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з повідомленням про незаконне списання грошових коштів на суму 2 851 158,00 грн. 
30.05.2025 позивач звернувся до відповідача з вимогою вих. №13-2925 щодо проведення відповідачем внутрішнього службового розслідування та надання інформації. 
Вказана вимога залишена відповідачем без відповіді.
27.06.2025 позивач звернувся до відповідача з вимогою №202506-10429, в якій просив в порядку відшкодування безпідставно списаних грошових коштів повернути кошти в сумі 2 851 158,00 грн, шляхом зарахування їх на банківський рахунок позивача, відкритий в АТ « ПУМБ ». 
Листом від 23.07.2025 № KHO-56.3.2/20955 відповідач відмовив у задоволенні вимоги №202506-10429 від 27.06.2025 щодо відшкодування грошових коштів. 
Звертаючись із позовом до суду, позивач зазначив, що проведення відповідачем вказаних вище платіжних операцій відбулося в результаті грубого порушення відповідачем чинного законодавства, а саме Закону України «Про платіжні послуги», Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Положення про автентифікацію та застосування посиленої автентифікації на платіжному ринку, затвердженим Постановою Правління НБУ від 03.05.2023 № 58 (далі - Положення №58), та іншого чинного законодавства України.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи як окремо так і в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).
Як правильно встановлено судом першої інстанції, між сторонами було укладено договір банківського обслуговування корпоративних клієнтів, шляхом подання заяви про приєднання до договору банківського обслуговування корпоративних клієнтів, публічна частина якого знаходиться за посиланням https//about.pumb.ua/support/documents?category=Corporate&id=10019 .
Колегія суддів зазначає, що за своєю правовою природою укладений сторонами договір є договором банківського рахунку, а відтак підпадає під правове регулювання глави 72 Цивільного кодексу України.
Частиною першою ст. 1067 Цивільного кодексу України передбачено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.
Відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено главою 72 або не випливає із суті договору банківського вкладу (частина третя ст. 1058 Цивільного кодексу України).
Згідно зі ст. 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Частинами першою та третьою ст. 1068 Цивільного кодексу України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.
Відповідно до вимог ст. 1073 Цивільного кодексу України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 51 Закону України «Про банки і банківську діяльність», для здійснення банківської діяльності банки відкривають та ведуть кореспондентські рахунки у Національному банку України та інших банках в Україні і за її межами, банківські рахунки для фізичних та юридичних осіб у гривнях та іноземній валюті. Банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України. При виконанні розрахункової операції банк зобов`язаний перевірити достовірність та формальну відповідність документа.
Поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України; права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України; загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури. визначаються Законом України «Про платіжні послуги».
Відповідно до п. 54 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги», платіжна інструкція - розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції.
Ініціатор - особа, яка на законних підставах ініціює платіжну операцію шляхом формування та/або подання відповідної платіжної інструкції, у тому числі із застосуванням платіжного інструменту. До ініціаторів належать платник, отримувач, стягувач, обтяжувач (п. 21 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги»).
Ініціювання платіжної операції здійснюється шляхом, зокрема: надання користувачем платіжної інструкції відповідному учаснику платіжної системи, у тому числі шляхом використання певного платіжного інструменту, в порядку, визначеному правилами цієї платіжної системи» (стаття 41 Закону України «Про платіжні послуги»).
Платіжна операція - будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього (п. 57 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги»).
Платіжний застосунок - програмне забезпечення, що дає змогу користувачу ініціювати платіжну операцію (у тому числі за допомогою платіжних інструментів) та/або здійснювати інші операції, передбачені договором з надавачем платіжних послуг (абз. 23 ч. 3 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затв. Постановою Правління Національного банку України 29.07.2022 № 164 (далі також - Положення № 164).
Відповідно до п. 136 Положення № 164 «Користувач зобов`язаний: 
- зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень».
Відповідно до ч. 3 статті 87 Закону України «Про платіжні послуги», платник зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну надавачу платіжних послуг, що його обслуговує, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і здійснення неправомірних дій з компонентами платіжної інфраструктури (у тому числі платіжними інструментами, обладнанням, програмним забезпеченням). У разі недотримання користувачем зазначених вимог надавач платіжних послуг, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за виконання платіжних операцій.
Частиною першою ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. 
Використання електронного цифрового підпису врегульовано Законом України «Про електронні довірчі послуги», згідно зі статтею 1 якого автентифікація - це електронна процедура, яка дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-комунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» кваліфікований електронний підпис чи печатка вважається таким, що пройшов перевірку та отримав підтвердження, якщо: перевірку кваліфікованого електронного підпису чи печатки проведено засобом кваліфікованого електронного підпису чи печатки; перевіркою встановлено, що відповідно до вимог цього Закону на момент створення кваліфікованого електронного підпису чи печатки був чинним кваліфікований сертифікат електронного підпису чи печатки підписувача чи створювача електронної печатки; за допомогою кваліфікованого сертифіката електронного підпису чи печатки здійснено ідентифікацію підписувача чи створювача електронної печатки; під час перевірки за допомогою кваліфікованого сертифіката електронного підпису чи печатки отримано підтвердження того, що особистий ключ, який належить підписувачу чи створювачу електронної печатки, зберігається в засобі кваліфікованого електронного підпису чи печатки; під час перевірки підтверджено цілісність електронних даних в електронній формі, з якими пов`язаний цей кваліфікований електронний підпис чи печатка.
З матеріалів справи вбачається, що всі спірні платежі були підписані за допомогою КЕП/УЕП (кваліфікований електронний підпис), що належать директору та Товариству.
Відповідно до п. 27 частини першої ст. 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги», кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, що створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.
Частино першою ст. 23 Закону України «Про електронні довірчі послуги» встановлено, що під час надання кваліфікованих електронних довірчих послуг використовуються кваліфіковані сертифікати електронного підпису, кваліфіковані сертифікати електронної печатки та кваліфіковані сертифікати автентифікації веб-сайту (далі - кваліфіковані сертифікати відкритих ключів).
Згідно з частиною другою ст. 23 Закону України «Про електронні довірчі послуги», перелічені обов`язкові реквізити, які повинні містити кваліфіковані сертифікати відкритих ключів.
Відтак, користувач кваліфікованого електронного підпису пройшов відповідну ідентифікацію та отримав кваліфіковані сертифікати відкритих ключів, як додатковий механізм, що пов`язує власника з його даними з державних реєстрів та, по суті, гарантує посвідчення особи.
Колегія суддів звертає увагу на те, що саме особа, яка має кваліфікований електронний підпис несе відповідальність за його вказання в реквізитах електронного документа. 
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронні довірчі послуги», користувачі електронних довірчих послуг зобов`язані: забезпечувати конфіденційність та неможливість доступу інших осіб до особистого ключа; невідкладно повідомляти надавача електронних довірчих послуг про підозру або факт компрометації особистого ключа; не використовувати особистий ключ у разі його компрометації, а також у разі скасування або блокування сертифіката відкритого ключа.
Відтак, колегія суддів наголошує, що саме на власника особистого ключа покладається обов`язок повідомляти про його компрометацію для унеможливлення вчинення незаконних дій з використанням особистого ключа особи.
Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 68 Закону України «Про платіжні послуги» надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію користувача під час:
1) отримання користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації;
2) ініціювання дистанційної платіжної операції;
3) будь-яких інших дій у разі підозри вчинення шахрайства (або існування ризику шахрайства) чи інших неправомірних дій (або існування ризику вчинення інших неправомірних дій.
Як зазначив відповідач та не заперечувалось позивачем, під час авторизації ТОВ « ЮСТИМЕД » 23.05.2025 о 12:18 год. була відкрита активна сесія (ID: 9385470f-d5d3-4726-ab77-a49d3fbe8f94) ТОВ « ЮСТИМЕД » в системі «Інтернет банкінг» та наданий доступ до рахунку. 
Після отримання доступу до рахунку 23.05.2025 о 12:18 год. ТОВ « ЮСТИМЕД » виконало оплату на користь компанії Водафон о 12:20 год. в розмірі 700 грн, яку позивач не оскаржує, сесія користування рахунком (ID: 9385470f-d5d3- 4726-ab77-a49d3fbe8f94) не переривалась, тобто була активною, і з рахунку ТОВ « ЮСТИМЕД » з 13:29 год шляхом використання системи «Інтернет-банкінг» було виконано платіжні інструкції № 120 від 23.05.2025, № 121 від 23.05.2025, № 122 від 23.05.2025, № 123 від 23.05.2025, № 124 від 23.05.2025, № 125 від 23.05.2025 та № 127 від 23.05.2025. 
Відповідно до обставин, установлених Центром моніторингу транзакцій АТ « ПУМБ », системою онлайн моніторингу банку в режимі реального часу були враховані ряд факторів: довірений пристрій, який виконував автентифікацію користувача, був типовим для ТОВ « ЮСТИМЕД » (з початку 2025 року пристрій h7Ybm68+KWW/m5zhRZvZ8NICCUu +AB0fmYgMqr4CpQI - виконав 53 успішні авторизації в системі «Інтернет-банкінг») та не знаходився на момент авторизації 23.05.2025 в скомпрометованих або викрадених списках, довірена IP-адреса, відсутність ризикових дій зі сторони клієнта, таких як скидання паролю до інтернет-банкінгу. 
Також Банком було встановлено, що авторизація та платежі не підпадали під відомі сценарії шахрайства і могли бути проведені після накладання клієнтом УЕП або КЕП, що і було здійснено ТОВ « ЮСТИМЕД » по кожному оскаржуваному платежу. Сума кожної оскаржуваної платіжної транзакції була в межах операцій, які були виявлені системою в квітні та березні 2025 року.
Відтак на переконання колегії суддів, Банком здійснено дії з автентифікації користувача при проведенні спірних операцій.
Посилання апелянта на те, що ним ніколи не переказувалися значні кошти на рахунки фізичних осіб-підприємців, а тому спірні операції не відповідають звичній діяльності позивача, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки як зазначає сам апелянт ним за період з 01.01.2025 по 31.05.2025 було здійснено оплати на загальну суму 1 068790,00 грн на рахунки товариств. Колегія суддів зазначає, що відокремлювати товариства від фізичних осіб-підприємців є неправильним, оскільки вони усі є суб`єктами господарювання та мають право здійснювати підприємницьку діяльність.
Також колегією суддів відхиляються посилання апелянта на те, що фізичні особи-підприємці, на рахунки яких було переведено спірні грошові кошти, є новоствореними, а тому такі перекази є нетиповими для позивача, оскільки час реєстрації (створення) фізичної особи-підприємця не впливає на можливість здійснення ним підприємницької діяльності і як правильно зазначив Бак у відзиві на апеляційну скаргу, господарська діяльність позивача з новоствореними підприємцями не є підставою для обмеження операцій Товариства.
Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
В силу вимог статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Під час розгляду справи відповідач надав суду для ознайомлення ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13.08.2025 про тимчасовий доступ до документів, в якій, зокрема, міститься інформація про те, що «ТОВ « ЮСТИМЕД » отримує послуги бухгалтерії та послуги документообігу в іншого товариства з обмеженою відповідальністю (далі - Товариства-2). Платежі здійснюються в банківській установі АТ « ПУМБ » через браузер. Є два ключі в банк: один на вхід, інший на підписання самого платежу. Бухгалтер набирає платежі, а директор підписує.
22.05.2025 на електронну адресу Товариства-2 надійшов лист начебто від ГУ ДПС України , який містив файл у форматі (.pdf). Вказаний лист був надісланий невідомою особою бухгалтеру, яка завантажила файл та відкрила його. Зрозумівши, що файл не справжній вона відправила файл на перевірку до айті служби, яка вірусів не виявила.
23.05.2025 бухгалтер в обідній час набрала платежі після чого сервер завис. Перезавантаживши сервер, зайшла в клієнт банк та побачила, що на рахунку ТОВ « ЮСТИМЕД » НОМЕР_1 відсутні гроші на загальну суму 2 851 158,00 грн. В клієнт банку остання побачила, що були здійснені платежі на ФОП. Всі платежі були здійснені не директором підприємства.
В подальшому було встановлено, що файл нібито податкової служби встановив на сервер програму для віддаленого доступу. Програма була саморобна і тому не ідентифікувалась як вірус. Судячи з видаленої історії в браузері було встановлено, що невстановлені особи отримали доступ до серверу, віддалено спостерігали за комп`ютером і в подальшому здійснили платежі та видалили історію своїх дій з браузера.
Відтак, як правильно встановлено судом першої інстанції, ТОВ « ЮСТИМЕД » зазнало збитків на загальну суму 2 851 158,00 грн у зв`язку з незаконними діями невстановлених осіб.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з п. 16.1.3 Договору, доступ до перегляду інформації по рахунках відкривається тільки після автентифікації власника рахунку за допомогою логіну та паролю Клієнта. Всі дані, що передаються клієнту, шифруються і недоступні іншим користувачам мережі Інтернет.
Перелік користувачів, які мають право доступу до рахунків клієнта через сервіс «Інтернет-банкінг» з відповідними лімітами або зміни діючих налаштувань цього сервісу, зазначається в Заяві про приєднання/Заяві про зміну умов обслуговування. В разі необхідності зміни у складі осіб, які мають право доступу до рахунків клієнта через сервіс «Інтернет- банкінг», клієнт надає до банку нову Заяву про зміну умов обслуговування (п. 16.1.4. Договору).
Відповідно до п. 16.3.4 Договору, сервіс «Інтернет-банкінг» не ставить своєю метою захист інформації на обладнанні клієнта, тому клієнт зобов`язаний самостійно організувати виконання наступних вимог, зокрема:
- забезпечення збереження електронних носіїв із особистими ключами та обмеження доступу до них (п. 16.3.4.5.);
- забезпечення захисту власного обладнання від будь-якого зловмисного програмного забезпечення, підтримка засобів захисту від зловмисного програмного забезпечення в актуальному стані та забезпечення постійного контролю за роботою цих засобів (п. 16.3.4.8.).
Пунктом 4.2.40. Договору передбачено, що у випадку компрометації або виникнення підозри в компрометації особистих ключів Удосконаленого ЕП/Простого ЕП негайно повідомити про це банк, в порядку, передбаченим вказаним пунктом, для блокування доступу користувача до рахунків.
Згідно з п. 6.3.8. Договору, кожна зі сторін приймає на себе ризик та всю відповідальність за дії будь-яких осіб, що отримали доступ до сервісу «Інтернет-банкінг». Отримані іншою стороною документи за допомогою сервісу «Інтернет-банкінг» не можуть бути заперечені, оскаржені або визнані недійсними з підстав їх надсилання не уповноваженими на те особами, та вважаються належним чином підписаними уповноваженими особами сторони, яка їх надіслала іншій стороні.
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що на клієнта покладається обов`язок дотримуватись конфіденційності та належного зберігання та оброблення інформації, необхідної для здійснення грошових переказів, та недопущення використання не уповноваженими особами в тому числі платіжних документів та підписів.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, директором ТОВ « ЮСТИМЕД » було передано паролі доступу до системи «Інтернет банкінг» з метою набирання платіжок сторонньою особою, що свідчить про порушення умов договору та як наслідок отримання несанкціонованого доступу третіх осіб до рахунку з вини самого позивача, що фактично дозволило третім особам заволодіти УЕП та паролями доступу до системи «Інтернет банкінг».
Відповідно до ч.1 статті 623 Цивільно кодексу України боржник, який порушив зобов`язання має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доводиться кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. 
Разом з тим, статтями 614 Цивільно кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності).
Зі змісту статей 614, 623 Цивільно кодексу України убачається, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) порушення зобов`язання; 2) збитки; 3) причинний зв`язок між порушенням зобов`язання та збитками; 4) вина. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.
Статтею 22 Цивільно кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 
При цьому згідно частини 2 ст.22 Цивільно кодексу України збитками є: 
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Апеляційний суд відзначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів протиправної поведінки відповідача та порушення його працівниками вимог законодавства при виконанні переказів на підставі сформованих платіжних доручень.
Таким чином, у діях відповідача відсутня протиправна поведінка, а відповідно і причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача і заподіяною позивачу шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що: 1) протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; 2) шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. 
Тобто, причинно-наслідковий зв`язок між збитками та правопорушенням є залежністю факту настання майнової шкоди (та її розміру) від правопорушення, чи неналежного виконання зобов`язання. Це означає, що цивільне правопорушення повинно передувати виникненню збитків. 
З огляду на встановлені обставини та враховуючи відсутність усього складу цивільного правопорушення, необхідного для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як стягнення збитків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача збитків у розмірі 2 852 158,00 грн.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій Банку з проведення 23.05.2025 неналежних платіжних операцій з розрахункового банківського рахунку № НОМЕР_1 , який відкритий на ім`я Товариства з обмеженою відповідальністю « ЮСТИМЕД », щодо не застосування посиленої автентифікації та моніторингу нетипових платіжних операцій на суму 2 851 158,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 6 ст. 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Зазначені правові позиції неодноразово висловлювались Верховним Судом, та, зокрема викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та інших.
Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 лютого 2020 року у справі № 923/364/19, від 16 червня 2020 року у справі № 904/1221/19, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові у від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 зазначила про те, що за частиною другою статті 5 Господарського процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.Приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов`язковим для України, визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 цієї ж Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, що означає право особи на пред`явлення в суді такої вимоги на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Аналогічна позиція Верховного суду викладена у постанові колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 червня 2019 року у справі № 910/6642/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/1159/19).
Відповідно до правової позиції, викладеної у пункті 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 в якій вказано, що, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах його позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).
Отже, обрання позивачем певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.
Суд зазначає, що позивач, заявляючи позов та обираючи спосіб захисту повинен дбати про те, щоб резолютивна частина рішення, в якій остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача, могла бути виконана в процесі виконавчого провадження у справі, адже у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. 
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. 
Проте, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права в частині визнання неправомірними дій банку не призводить до захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, оскільки задоволення заявлених у даній справі позовних вимог не призведе до відновлення прав позивача, а рішенням суду має вирішуватись саме питання про захист прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських правовідносин. 
Також заявлена позивачем вимога в частині визнання дій неправомірними не призводить до поновлення його порушеного права та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.
Наведені вище висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 січня 2024 року у справі №916/2248/22.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій Банку щодо проведення 23.05.2025 неналежних платіжних операцій з розрахункового банківського рахунку № НОМЕР_1 , який відкритий на ім`я Товариства з обмеженою відповідальністю « ЮСТИМЕД », щодо не застосування посиленої автентифікації та моніторингу нетипових платіжних операцій на суму 2 851 158,00 грн, задоволенню не підлягають з огляду на обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права.
Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.
Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч приписів ст. 73 та ст. 74 ГПК України не доведено протиправної поведінки відповідача при проведенні спірних платіжних операцій. 
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
Доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі не спростовують вищенаведених висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
Згідно ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Господарський суд першої інстанції під час вирішення спору правильно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю « ЮСТИМЕД » необхідно відмовити, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2025 - залишити без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю « ЮСТИМЕД » на рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2025 у справі №910/10166/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2025 у справі №910/10166/25 залишити без змін. 
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.
4. Матеріали справи №910/10166/25 повернути до Господарського суду міста Києва . 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 13.03.2026. 

Головуючий суддя О.В. Тищенко 

Судді С.А. Гончаров 

О.М. Сибіга