ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/378/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Орищин Г.В.
суддів Галушко Н.А.
Желіка М.Б.
секретар судового засідання Хом`як Х.А. 
розглянув апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського»
на рішення Господарського суду Львівської області від 19.11.2025 (повне рішення складено 26.11.2025, суддя Гоменюк З.П.)
у справі № 914/378/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРЛОН СІТІ», Львівська область, місто Львів
до відповідача Приватного акціонерного товариства «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського», Львівська область, село Вістовичі
про стягнення заборгованості у розмірі 2 507 732,34 грн

За участю представників:
від позивача – Улинець О.М.
від відповідача – Рихвицький Р.А.

Господарський суд Львівської області у рішенні від 19.11.2025 ухвалив задоволити повністю позов Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРЛОН СІТІ», стягнути з Приватного акціонерного товариства «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського» 2507732,34 грн заборгованості, з яких: 2331554,50 грн - основна заборгованість, 150355,34грн - інфляційні втрати, 25822,50 грн - 3% річних та судовий збір.
Не погодившись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 19.11.2025 у справі № 914/378/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025, склад колегії по розгляду справи № 914/378/25 визначено: головуюча суддя Орищин Г.В., судді Галушко Н.А., Желік М.Б. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 09.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського», поданою на рішення Господарського суду Львівської області від 19.11.2025 у цій справі.
16.02.2026 на адресу Західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 914/378/25. 
При ухваленні оскаржуваного рішення місцевий господарський суд виходив із того, що між позивачем та відповідачем виникли господарські зобов`язання за договором поставки, укладеним у спрощений спосіб, за яким відповідач мав поставити будівельні матеріали, а позивач – оплатити їх, проте поставка виконана не в повному обсязі, що підтверджується видатковими накладними та банківськими виписками, у результаті чого у відповідача виникла заборгованість у сумі 2 331 554,50 грн. На підставі поданих доказів та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з відповідача 2 331 554,50 грн основного боргу, 150 355,34 грн інфляційних втрат та 25 822,50 грн 3% річних.
Відповідач не погодився з ухваленим рішенням місцевого господарського суду та оскаржив його в апеляційному порядку. Зокрема зазначив, що:
- ТзОВ «МАРЛОН СІТІ» не має власного вантажного транспорту, що призвело до залучення ПрАТ «Ірокс» у якості перевізника, який має власний транспорт та в період 2020-2021 років здійснило перевезення будівельних матеріалів на об`єкти будівництва позивача, які розташовані у місті Львові; 
- суд першої інстанції визнав заборгованість відповідача за всю суму передоплати у розмірі 5?309?062,50 грн, не врахувавши, що частина коштів позивача фактично була спрямована на оплату послуг перевезення, наданих ПАТ «ІРОКС»;
- згідно довідки ПАТ «ІРОКС», на об`єкт Величковського, 59 (ТзОВ «МАРЛОН СІТІ») було доставлено цеглу на суму 3 703 062,00 грн, що перевищує суму, зазначену у видаткових накладних (2 977 508,00 грн) та свідчить про фактичне виконання частини зобов`язань як відповідачем, так і перевізником ПАТ «ІРОКС». Проте суд першої інстанції вказану довідку до уваги не взяв;
- ПАТ «ІРОКС», який безпосередньо здійснював доставку цегли на об`єкти, не був залучений судом до участі у справі у якості третьої особи, що призвело до того, що рішення суду першої інстанції фактично вплинуло на права та обов`язки особи, яка виконувала частину поставки, без її належного процесуального залучення;
- позивачем до матеріалів справи долучено копію письмової вимоги, яка за своєю суттю є повідомленням відповідача про необхідність сплати заборгованості та виконання умов договору. Водночас, долучена копія вимоги не підписана директором позивача, не містить жодних реквізитів і номера поштового відправлення, що робить неможливим підтвердження факту її дійсного направлення та вручення відповідачу у встановленому законом порядку. Враховуючи наведене, немає підстав вважати, що на момент подання позову, відповідач отримав письмову вимогу, відтак, настання строку для нарахування інфляційних втрат та 3% річних не підтверджене, а їх стягнення є необґрунтованим.
Скориставшись своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він покликається, зокрема, на таке:
- між ТзОВ «МАРЛОН СІТІ» та ПАТ «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського» укладено усний договір поставки будівельних матеріалів, за яким позивач здійснив оплату товару в сумі 5 309 062,50 грн у період з січня 2020 року по березень 2021 року, тоді як відповідач поставив матеріали лише на суму 2 977 508,00 грн, що підтверджується видатковими накладними. Надані відповідачем довідки перевізника та документи третіх осіб не підтверджують виконання зобов`язань за договором і не є належним доказом, тому суд першої інстанції правомірно визначив фактичний обсяг поставки на підставі видаткових накладних;
- апелянтом не надано жодних належних та допустимих доказів існування домовленості про зміну призначення платежу або зарахування частини оплати в рахунок транспортних послуг, а банківські виписки позивача підтверджують перерахування коштів як оплати за товар. Односторонні дії відповідача щодо переказу коштів третій особі не змінюють його обов`язку поставити оплачений товар у повному обсязі;
- предметом спору є виконання зобов`язання за договором поставки між сторонами, а не за договором перевезення, тому підстави для залучення третьої особи – відсутні. Заявник не вказав, які саме права чи інтереси ПАТ «ІРОКС» можуть бути порушені, і не надав доказів на підтвердження такого порушення. Дії апелянта щодо залучення перевізника до участі у справі носять безпідставний характер і спрямовані на затягування розгляду спору.
Процесуальний хід розгляду апеляційної скарги відображено у відповідних ухвалах Західного апеляційного господарського суду.
В дане судове засідання з`явились представники позивача та відповідача, які підтримали доводи та заперечення, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши повноважних представників сторін, дослідивши наявні докази в сукупності з апеляційною скаргою, судова колегія встановила таке:
Між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАРЛОН СІТІ» (позивач, за договором – замовник) та Приватним акціонерним товариством «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського» (відповідач, за договором – постачальник) укладено у спрощений спосіб договір поставки (усний договір), за умовами якого відповідач мав поставити будівельні матеріали, а позивач - оплатити їх.
На виконання умов договору поставки, у період з січня 2020 року по березень 2021 року, позивач здійснив оплату товару на рахунок відповідача в сумі 5309062,50 грн, що підтверджується виписками з рахунків ТзОВ «МАРЛОН СІТІ» в АТ «Райффайзен Банк Аваль».
У період з 03.02.2020 по 30.06.2021, відповідач поставив позивачу будівельні матеріали на загальну суму 2 977 508,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними. 
У зв`язку з тим, що відповідач не здійснив поставку оплаченого товару у повному обсязі, ТзОВ «МАРЛОН СІТІ» направило на адресу ПАТ «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського» вимогу за № 24/09/2024 від 24.09.2024 про поставку товару на суму 2331554,50 грн у кількості та за розрахунком вартості одиниці товару на дату здійснення оплати згідно усного договору поставки на адресу місцезнаходження ТзОВ «МАРЛОН СІТІ». Надсилання підтверджується описом вкладення у цінний лист із накладною за трекінговим номером 7902900046480 через оператора поштового зв`язку АТ «Укрпошта». Вказана вимога залишена відповідачем без розгляду та виконання.
Надалі, ТзОВ «МАРЛОН СІТІ» направило на адресу ПАТ «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського» претензію за № 29/10/2024 від 29.10.2024 щодо повернення коштів, що підтверджується описом вкладення у цінний лист із накладною за трекінговим номером 7902900065077 через оператора поштового зв`язку АТ «Укрпошта». Однак, претензія також залишена відповідачем без відповіді та задоволення.
Посилаючись на неповне виконання відповідачем умов договору поставки та непоставку попередньо оплаченого товару на суму 2331554,50 грн, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення вказаної суми, а також інфляційних втрат у розмірі 150 355,34 грн та 25822,50 грн 3% річних.
З довідки від 18.03.2025, долученої відповідачем після відкриття провадження у справі судом першої інстанції, вбачається інформація про обсяги та вартість перевезеної цегли з врахуванням ПДВ, зокрема на об`єкт Величковського 59 (ТОВ «МАРЛОН СІТІ») – 923,52 тис. шт. цегли на суму 3 703 062,00 грн. Довідка складена та затверджена генеральним директором ПАТ «ІРОКС» Микичаком І.П., який одночасно є т.в.о. голови правління ПАТ «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського».
Перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків:
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Сторони є вільними в укладенні договору, а також у визначенні форми договору (усна чи письмова), що підтверджується ст. 218 ЦК України, яка передбачає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
В даному випадку, між сторонами виникло господарське зобов`язання на підставі договору поставки, укладеного у спрощений спосіб.
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).
Судом встановлено, що ТзОВ «Марлон Сіті» здійснило оплату за договором поставки на суму 5 309 062,50 грн, тоді як ПАТ «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського» поставив товар лише на суму 2 977 508,00 грн, залишивши непоставленою частину товару на суму 2 331 554,50 грн. Таким чином, договір поставки не був виконаний у повному обсязі, що є порушенням ч.1 ст.662 ЦК України, згідно з якою продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором.
Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар (п.1 ч. 1 ст. 664 ЦК України).
Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Колегія суддів зазначає, що двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору покупець, який здійснив оплату, має право вимагати від постачальника передачі товару належної якості. Водночас, постачальник зобов`язаний передати товар і набуває права вимагати його оплату, згідно з умовами договору. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19.
У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Згідно з ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідачем не подано.
Як передбачено ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з позицією Верховного Суду (постанова від 11.09.2020 у справі № 910/16505/19), тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Аналізуючи твердження та подані позивачем на їх підтвердження докази, керуючись наведеним критерієм доказування, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вище докази відповідають критеріям належності та вірогідності, тому вважаються такими, що підтверджують наведені позивачем обставини щодо укладення між сторонами договору поставки у спрощений спосіб, на виконання умов якого позивачем здійснено оплату на суму 5 309 062,50 грн, тоді як відповідач поставив товар лише на суму 2 977 508,00 грн, а відтак, позовна вимога про стягнення основного боргу в розмірі 2 331 554,50 грн підлягає задоволенню. 
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що доводи апелянта про те, що частина сплачених позивачем коштів була спрямована на оплату транспортних послуг, наданих ПАТ «ІРОКС», є безпідставними та не підтверджені належними і допустимими доказами. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів зміни призначення платежу чи досягнення сторонами домовленості щодо зарахування частини оплати в рахунок інших зобов`язань, ніж оплата товару. Сам по собі факт перерахування відповідачем коштів третій особі без погодження з позивачем не змінює правової природи зобов`язання між сторонами договору поставки та не звільняє відповідача від обов`язку поставити оплачений товар у повному обсязі.
Посилання апелянта на довідку ПАТ «ІРОКС» від 18.03.2025, як на доказ фактичного виконання зобов`язань за договором поставки, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки така довідка не є первинним обліковим документом у розумінні вимог законодавства, не підтверджує передачу товару саме від відповідача позивачу в межах спірного договору. Зазначена довідка також складена вже після відкриття провадження у даній справі, вона не відображає первинний облік господарських операцій, а фактично є документом, створеним у зв`язку із розглядом спору. При цьому, довідка підписана посадовою особою, пов`язаною з діяльністю як ПАТ «ІРОКС», так і відповідача, що обґрунтовано викликає сумнів у її об`єктивності та неупередженості. Крім того, зміст довідки не містить належних відомостей про підстави формування зазначених у ній сум, не дозволяє ідентифікувати замовника відповідного товару та особу, яка здійснювала його оплату, у зв`язку з чим не може підтверджувати виконання зобов`язань саме у межах спірних правовідносин.
При цьому, матеріали справи не підтверджують, що саме ПАТ «ІРОКС» здійснювало перевезення всіх обсягів поставленого товару, оскільки частина наявних у справі товарно-транспортних накладних містить відомості про інших перевізників. Відсутність товарно-транспортних накладних щодо окремих поставок не підтверджує здійснення перевезення саме ПАТ «ІРОКС» та не доводить обставин, на які посилається апелянт.
Також колегія суддів звертає увагу, що факт здійснення перевезення товару не є тотожним факту виконання зобов`язання з поставки, оскільки належним підтвердженням передачі товару покупцеві є оформлені у встановленому порядку первинні документи, зокрема видаткові накладні, які містять підписи уповноважених представників сторін.
Щодо доводів апелянта про необхідність залучення ПАТ «ІРОКС» до участі у справі в якості третьої особи, колегія суддів зазначає, що предметом розгляду у даній справі є виконання зобов`язань за договором поставки між позивачем та відповідачем, а не правовідносини перевезення. Апелянтом не доведено, яким чином рішення у даній справі впливає на права чи обов`язки ПАТ «ІРОКС», у зв`язку з чим підстави для його залучення до участі у справі відсутні.
У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивачем нараховано відповідачу 3% річних у розмірі 25 822,50 грн та інфляційні втрати у розмірі 150 355,34 грн.
Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Зазначена стаття розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Вказана норма передбачає, що проценти та індекс інфляції, що стягуються у разі порушення стороною грошового зобов`язання, має компенсаційний, а не штрафний характер.
Нарахування 3% річних та інфляційних втрат входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проценти та інфляційні втрати за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Тобто вони є гарантією для кредитора у вигляді настання певних правових наслідків для боржника через неналежне виконання ним взятих за договором зобов`язань.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та процентів річних, колегія суддів встановила, що він здійснений відповідно до вимог чинного законодавства, арифметично правильний та відповідає встановленим у справі обставинам.
Доводи апелянта про відсутність належних доказів направлення відповідачу письмової вимоги та, як наслідок, ненастання строку виконання грошового зобов`язання і безпідставність нарахування інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів відхиляє з огляду на таке:
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем долучено копію письмової вимоги від 24.09.2024, яка дійсно не містить підпису директора позивача. Водночас, сам по собі такий недолік оформлення копії документа не є безумовною підставою для висновку про його ненаправлення відповідачу чи відсутність волевиявлення позивача на пред`явлення відповідної вимоги.
Факт направлення зазначеної вимоги підтверджується належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи, а саме: описом вкладення у цінний лист (т. ІІ, а.с. 74) та накладною оператора поштового зв`язку АТ «Укрпошта». Із опису вкладення вбачається, що відправником зазначено ТзОВ «МАРЛОН СІТІ», при цьому, опис містить підпис відправника Фостяка І.Л., який є директором позивача, а також відбиток печатки товариства, що у своїй сукупності підтверджує волевиявлення юридичної особи на направлення відповідного документа.
Крім того, матеріали справи містять претензію від 29.10.2024 про повернення заборгованості, яка підписана директором ТзОВ «МАРЛОН СІТІ» та скріплена печаткою товариства, а також докази її направлення на адресу відповідача засобами поштового зв`язку.
Таким чином, сукупність наданих позивачем доказів свідчить про належне повідомлення відповідача про наявність заборгованості та необхідність її погашення, що спростовує доводи апелянта про відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат та 3% річних.
Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим господарським судом повно і всебічно досліджено обставини справи, надано оцінку доказам у їх сукупності та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених обставин і не містять належного обґрунтування підстав, передбачених процесуальним законом, для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.
Судові витрати, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні вимог апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського» відмовити.
Рішення Господарського суду Львівської області від 19.11.2025 у справі № 914/378/25 залишити без змін.
Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.
Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 10.04.2026.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік