ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року	Львів	Справа №500/6083/25 пров. №А/857/1497/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Гуляка В.В.
суддів: Ільчишин Н.В., Матковської З.М.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року (суддя - Мандзій О.П., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м. Тернопіль дата складання повного тексту рішення – 09 грудня 2025 року), 
в адміністративній справі №500/6083/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

У жовтні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просив: 1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області щодо призначення ОСОБА_1 підвищення пенсії у розмірі 43,52 грн як члену сім`ї репресованих та згодом реабілітованих осіб згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16.07.2008 №654; 2) визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області щодо нездійснення ОСОБА_1 як репресованої та згодом реабілітованої особі проведення перерахунку підвищення пенсії та невиплаті підвищення пенсії у розмірі, передбаченому п."г" ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», виходячи з розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком; 3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області здійснити з 01.09.2025 перерахунок та виплату ОСОБА_1 підвищення пенсії у розмірі 50 процентів від мінімальної пенсії за віком згідно з п."г" ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як репресованій та згодом реабілітованій особі. 
Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.12.2025 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області щодо непроведення підвищення пенсії ОСОБА_1 , як члену сім`ї репресованої особи, у розмірі, передбаченому п."г" ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 25 процентів мінімальної пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату з 01.09.2025 підвищення пенсії у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком згідно із п."г" ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що рішення суду ухвалене за наслідком неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також із порушенням норм процесуального права, а тому рішення суду підлягає частковому скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (позивач) зазначає, що бездіяльність щодо не нарахування та невиплата підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону №1788-ХІІ є неправомірною, оскільки він є реабілітованою особою, має законне право на компенсацію та надав відповідачу документи на підтвердження своїх вимог. Твердить скаржник, що його було визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не членом сім`ї реабілітованої особи, що надає йому право на підвищення призначення пенсії відповідно до вимог пункту «г» частини першої статті 77 Закону №1788-ХІІ саме у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком. З огляду на викладені правові норми та обставини справи, апелянт вважає, що дії Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області є неправомірними. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду в частині відмови та винести рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. 
Також з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що рішення суду прийняте за неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (відповідач) зазначає, що позивачу не встановлено підвищення до пенсії як члену сім`ї репресованих, яких у подальшому було реабілітовано, в розмірі визначеному Постановою №654, оскільки він не звертався із відповідною заявою та не надав необхідних підтверджуючих документів. Вказує на те, що відповідно до ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, та членам їх сімей яких було примусово переселено, з 01.09.2008 року підвищення виплачується у розмірі визначеному постановою КМ України від 16.07.2008 №654. Апелянт вважає, щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовуватись нормативно правові акти КМ України, прийняті на підставі та на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить рішення суду скасувати в повному обсязі. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають. 
Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Згідно архівної довідки №Х-5/07-25 від 20.06.2012, виданої Рівненською обласною державною адміністрацією державним архівом Рівненської області, ОСОБА_2 1926 року народження, уродженка с.Головин Костопільського району 11 жовтня 1947 року була засуджена особливою радою при МДБ СРСР визнана винною в злочинах, передбачених ст.ст.54-1а і 54-11 УК УРСР та засуджена до 10 років ув`язнення у ВТТ. Заарештована 24.05.1947. Звільнена 06.12.1954. Утримувалася під вартою, в місцях позбавлення волі 7 років, 6 місяців 14 днів. На засланні - 1 рік, 6 місяців, 1 день. На ОСОБА_2 поширюється дія ст.1 Закону Української РСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17 квітня 1991 року. ОСОБА_2 – реабілітована (а.с.25). 
Згідно копії паспорта, позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Святогір`є район ім.С.Лазо Хабаровського краю (а.с. 14). 
Згідно свідоцтва про народження, позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Святогорьє район ім.Лазо Хабаровського краю РСФСР. Батьки: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (а.с. 33). 
Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 квітня 2025 року у справі №593/1448/24 встановлено, що: - довідка про реабілітацію № 13/88-92, видана 12.05.1992 Прокуратурою Івано-Франківської області на ім`я ОСОБА_3 , належить батькові заявника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; - заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Святогір`я району імені Сергія Лазо Хабаровського краю, є жертвою політичних репресій та особою, на яку поширюється дія ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (а.с.27-32). 
Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_1 , виданого 11.08.2025 Бережанською міською радою, позивач має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій на Україні» (а.с.20). 
ОСОБА_1 звернувся Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою від 19.08.2025 про перерахунок пенсії. 
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повідомлено, що станом на 05.09.2025 позивачу не встановлено підвищення до пенсії у розмірах передбачених Постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 № 654, як реабілітованому чи як члену сім`ї реабілітованого, оскільки позивач не надав необхідних підтверджуючих документів. Також позивачу рекомендовано звернутися із відповідною заявою до відділу обслуговування громадян (сервісного центру) територіального органу Пенсійного фонду України та надати документи, які б підтверджували статус реабілітованого чи як члена сім`ї реабілітованого, для здійснення підвищень до пенсій згідно чинного законодавства (а.с.21-23). 
З 01.09.2025 позивач отримує підвищення до пенсії у розмірі 43,52 грн як член сім`ї реабілітованої особи на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654, про що свідчить протокол перерахунку від 12.09.2025. 
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду із цим позовом. 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідача та позивача, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. 
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лишена підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. 
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Судом першої інстанції вірно враховано, що зміст нормативно-правових положень щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності через надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України від 17.04.1991 № 962-XII «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (далі - Закон № 962-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
Так, статтею 1-1 Закону № 962-XII визначено такі терміни, зокрема: вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом. 
Відповідно до ст. 1-2 Закону № 962-XII реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку. 
Відповідно до ст. 1-3 Закону № 962-XII потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29.04.1942 № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена. 
Частиною 1 ст. 4 Закону № 962-XII передбачено поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей. 
Враховуючи вищенаведені правові норми, суд першої інстанції вірно зазначив, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі: діти, які були переселені разом із батьками; діти, які народилися під час перебування репресованої особи на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю. 
Таким чином, до членів сімей, яких було примусово переселено, належать й діти, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема у постанові від 13.05.2024 у справі № 500/5507/23. 
Відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон № 1788-XII) призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. 
Судом вірно встановлено та взято до уваги те, що рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 14.04.2025 у справі №593/1448/24 встановлено, зокрема, той факт, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Святогір`я району імені Сергія Лазо Хабаровського краю, є жертвою політичних репресій та особою, на яку поширюється дія ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». 
Так, довідка про реабілітацію №13/88-92, видана 12.05.1992 Прокуратурою Івано-Франківської області на ім`я ОСОБА_3 , належить покійному батькові заявника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та, що заявник ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Святогір`я району імені Сергія Лазо Хабаровського краю, в той час як його батьки, будучи незаконно засудженими та відбуваючи покарання, перебували у засланні, були реабілітовані, тобто були визнані жертвами політичних репресій, що підтверджується виданими на їх ім`я посвідченнями, тому заявник, як член їх сім`ї, є також жертвою політичних репресій та особою, на яку поширюється дія ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». 
Відповідно до п.6 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон № 1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. 
Підпунктом 2 п. 4 Постанови № 654 (з наступними змінами та доповненнями) установлено, що з 01 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 грн.. 
Згідно з ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, згідно з яким, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. 
Стаття 28 Закону №1058-IV визначає розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 № 966-XIV з наступними змінами та доповненнями, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком. 
Згідно із ч. 4 ст. 28 Закону № 1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами 1 - 3 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом. 
Із урахуванням загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, під час визначення розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону № 1788-XII, який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 Постанови № 654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону. 
Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 10.10.2018 у справі № 446/1549/16-а, від 27.11.2018 у справі № 446/1515/16-а та від 06.02.2019 у справі № 446/1848/16-а. 
Cуд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач як член сім`ї осіб, яких було примусово переселено та згодом реабілітовано, має право на підвищення до пенсії в розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком як це передбачено п. «г» ст. 77 Закону № 1788-ХІІ, а не 43,52 грн., як визначено Постановою № 654. 
Таким чином, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до їх переоцінки та незгоди з ними, а отже є безпідставними. 
Відносно доводів апеляційної скарги позивача про те, що позивача було визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не членом сім`ї реабілітованої особи, що надає йому право на підвищення призначення пенсії відповідно до вимог пункту «г» частини першої статті 77 Закону №1788-ХІІ саме у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, то такі колегією суддів відхиляються, оскільки матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Святогорьє район ім.Лазо Хабаровського краю РСФСР. Батьки: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , були засуджені до ув`язнення у ВТТ, заарештовані та утримувалася під вартою, в місцях позбавлення волі на засланні, а в 1991-1992 рр. – реабілітовані. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року в адміністративній справі №500/6083/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	З. М. Матковська