ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2026 р.  Справа № 911/1306/16 (911/2273/25) 
Господарський суд Київської області у складі судді Лопатіна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніса", Київська область, с. Липівка
до 1) Приватного підприємства "Фірма "Альпарі ХХІ", м. Полтава
2) Приватного підприємства "Компанія "Надежда", Полтавська область, с. Машівка
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк"
Демчана Олександра Івановича
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія"
про визнання результатів аукціону та договору купівлі-продажу недійсними, та витребування майна

за участю секретаря судового засідання Єрьоміч О.А.
за участю представників згідно з протоколом судового засідання.

Обставини справи:
До господарського суду Київської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніса" з позовом до Приватного підприємства "Фірма "Альпарі ХХІ" та Приватного підприємства "Компанія "Надежда" про визнання результатів аукціону та договору купівлі-продажу недійсними, та витребування майна. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, позовну заяву передано до розгляду судді Лопатіну А.В.
Ухвалою господарського суду від 30.07.2025 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, підготовче засідання суду призначено на 10.09.2025 р., задоволено клопотання позивача про залучення до участі у даній справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача – Акціонерне товариство "КредіАгріколь Банк" та про залучення до участі у даній справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача – Публічне акціонерне товариство "Українська інноваційна компанія", залучено АТ "КредіАгріколь Банк" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, залучено ПАТ "Українська інноваційна компанія" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.
25.08.2025 р. через систему "Електронний суд" від ТОВ "Ніса" надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи.
28.08.2025 р. через систему "Електронний суд" від ПП "Фірма "Альпарі ХХІ" надійшов відзив на позовну заяву.
28.08.2025 р. через систему "Електронний суд" від ПП "Компанія "Надежда" надійшов відзив на позовну заяву.
02.09.2025 р. через систему "Електронний суд" від АТ "КредіАгріколь Банк" надійшли письмові пояснення.
08.09.2025 р. через систему "Електронний суд" від ТОВ "Ніса" надійшла відповідь на відзив.
10.09.2025 р. у судовому засіданні оголошено перерву до 29.10.2025 р.
24.10.2025 р. через систему "Електронний суд" від ПП "Компанія "Надежда" надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.
28.10.2025 р. на поштову адресу суду від ПП "Компанія "Надежда" надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.
28.10.2025 р. через систему "Електронний суд" від ПП "Фірма "Альпарі ХХІ" надійшли заперечення на відповідь на відзив.
28.10.2025 р. через систему "Електронний суд" від ПП "Компанія "Надежда" надійшла заява про залучення до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Демчана О.І.
29.10.2025 р. у судовому засіданні було оголошено перерву до 03.12.2025 р.
01.12.2025 р. через канцелярію суду ОСОБА_1 подано письмові пояснення щодо заяви про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Ухвалою господарського суду від 03.12.2025 р. задоволено заяву Демчана О.І. про залучення до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, залучено до участі у справі ОСОБА_1 в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 14.01.2026 р.
09.12.2025 р. через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду.
25.12.2025 р. через систему "Електронний суд" від Демчана О.І. надійшли письмові пояснення.
09.01.2026 р. через систему "Електронний суд" від позивача надійшли заперечення на пояснення третьої особи.
12.01.2026 р. через систему "Електронний суд" від відповідача-1 надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.
Ухвалою господарського суду від 14.01.2026 р. закрито підготовче провадження; призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 28.01.2026 р.; повторно роз`яснено сторонам, що на будь-якій стадії судового процесу сторони можуть укласти мирову угоду, зробивши спільну письмову заяву і повідомити про це суд.
У судове засідання 28.01.2026 р. з`явилися уповноважені представники позивача, відповідачів та третьої особи (Демчана О.І.) Представники третіх осіб (Акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк" та Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія") до суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про місце, дату та час даного судового засідання були повідомлені належним чином.
Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 р. у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
В силу вимог частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Таким чином, враховуючи, що неявка третіх осіб в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи відповідно до частини третьої ст. 202 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представників третіх осіб за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, та об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:
Звертаючись до господарського суду з даним позовом, позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніса" – зазначає, що з березня 2004 року на праві приватної власності йому належала автозаправна станція загальною площею 78,3 кв.м., розташована за адресою: Київська область, Макарівський район, с. Березівка, вул. Житомирська, 51А, що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами.
Позивач вказує, що у 2014 році між Публічним акціонерним товариством "Український інноваційний банк" (третя особа) та ТОВ "ОІЛНАФТОГАЗ" було укладено кредитний договір № 5010, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти. Для забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором було укладено договір іпотеки, предметом якого стала зазначена автозаправна станція. У подальшому сторони укладали додаткові угоди до кредитного договору та додаткові договори забезпечення, змінювалися строки та порядок виконання зобов`язань, що, на переконання позивача, підтверджує існування іпотечних правовідносин щодо спірного майна.
У квітні 2016 року господарським судом Київської області було відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ "Ніса", а постановою суду від 12.05.2016 р. товариство було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. У межах зазначеного провадження судом ухвалювалися рішення, якими ліквідатору було надано повноваження щодо реалізації майна боржника, у тому числі автозаправної станції. Зокрема, ухвалою господарського суду Київської області від 08.09.2016 р. було надано згоду на продаж майна банкрута з метою задоволення вимог кредиторів.
Позивач зазначає, що на виконання судових рішень 11.05.2017 р. проведено аукціон із продажу автозаправної станції, переможцем якого стало Приватне підприємство "Фірма "Альпарі ХХІ" (відповідач-1). За результатами проведених торгів 13.05.2017 р. нотаріусом видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, на підставі якого право власності зареєстровано за покупцем. У подальшому, 28.07.2017 р., між ПП "Фірма "Альпарі ХХІ" та ПП "Компанія "Надежда" (відповідач-2) укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого останнє набуло право власності на автозаправну станцію, що стало предметом подальших реєстраційних дій.
Позивач вказує, що у 2022 році ухвалою господарського суду Київської області від 07.09.2022 р. у справі № 911/1306/16 скасовано ухвалу про відкриття (порушення) провадження у справі про банкрутство ТОВ "Ніса" та відмовлено у відкритті провадження. Ухвала залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.12.2022 р. На думку позивача, це свідчить про відсутність із самого початку правових підстав для здійснення відповідної процедури, а отже – і для вчинення всіх процесуальних дій та правочинів у межах банкрутства, включно з продажем автозаправної станції.
У зв`язку з цим позивач вважає, що продаж майна на аукціоні 11.05.2017 р. був здійснений без належних правових підстав, а тому результати аукціону та укладені на їх підставі правочини, у тому числі договір купівлі-продажу від 28.07.2017 р., є недійсними. Позивач наголошує, що автозаправна станція вибула з його володіння поза його волею та підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння.
Відповідач-1 – Приватне підприємство "Фірма "Альпарі ХХІ" – у поданому до суду відзиві проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі та зазначає, що спірне майно вибуло з власності ТОВ "Ніса" на законних підставах у межах ліквідаційної процедури банкрутства. Відповідач наголошує, що постановою господарського суду Київської області від 12.05.2016 р. ТОВ "Ніса" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, у зв`язку з чим майно товариства було включене до ліквідаційної маси. У подальшому ухвалою господарського суду Київської області від 08.09.2016 р. ліквідатору надано згоду на реалізацію майна боржника шляхом проведення аукціону з метою задоволення вимог кредиторів.
Відповідач-1 зазначає, що аукціон від 11.05.2017 р. було проведено з дотриманням вимог законодавства, зокрема Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також відповідних підзаконних нормативних актів, які регулюють порядок реалізації майна банкрута. За результатами торгів ПП "Фірма "Альпарі ХХІ" було визначено переможцем, після чого нотаріусом видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, на підставі якого за відповідачем було зареєстровано право власності на автозаправну станцію.
Відповідач-1 також звертає увагу, що під час придбання майна він діяв добросовісно, сплатив вартість об`єкта, а кошти від його реалізації були спрямовані на рахунок боржника та використані у процедурі ліквідації. Після набуття права власності відповідачем було проведено технічне обстеження об`єкта, за результатами якого встановлено його непридатність для експлуатації у первісному вигляді. У зв`язку з цим відповідач здійснив відчуження майна на користь ПП "Компанія "Надежда" за договором купівлі-продажу від 28.07.2017 р.
Крім того, відповідач-1 у відзиві заявляє про застосування строку позовної давності та зазначає, що позивач знав або повинен був знати про вибуття спірного майна з його власності ще у 2017 році, коли було проведено аукціон та зареєстровано право власності за новим набувачем. На думку відповідача-1, інформація про проведення аукціону та реалізацію майна була відкритою та доступною, а тому трирічний строк позовної давності, встановлений цивільним законодавством, закінчився задовго до звернення позивача до суду із цим позовом. Відповідач наголошує, що скасування ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство не може вважатися новим моментом виникнення права на звернення до суду, оскільки сам факт відчуження майна був відомий позивачу значно раніше.
Відповідач-2 – Приватне підприємство "Компанія "Надежда" – у поданому відзиві також заперечує проти задоволення позову та зазначає, що спірний об`єкт нерухомого майна був придбаний ним за відплатним договором купівлі-продажу у ПП "Фірма "Альпарі ХХІ" після належної перевірки правомірності набуття останнім права власності. Відповідач-2 вказує, що на момент укладення договору купівлі-продажу у Державному реєстрі речових прав містилися відомості про законне набуття відповідачем-1 права власності на спірний об`єкт, а будь-які обтяження чи судові спори щодо майна відсутні.
Відповідач-2 зазначає, що після набуття права власності ним було здійснено комплекс будівельних та реконструкційних робіт, у результаті яких первісна автозаправна станція була фактично перебудована та створено новий об`єкт нерухомості – багатофункціональний автозаправний комплекс значно більшої площі та з іншими технічними характеристиками. Крім того, відповідач-2 вказує, що виконання будівельних робіт здійснювалося на підставі відповідних дозвільних документів, а завершення будівництва підтверджено актом готовності об`єкта до експлуатації та сертифікатом, виданим уповноваженим органом державного архітектурно-будівельного контролю. На підставі зазначених документів відповідачем зареєстровано право власності на новостворений об`єкт нерухомості.
Окремо відповідач-2 також заявляє про застосування позовної давності та зазначає, що право власності на спірний об`єкт було зареєстровано за відповідачем ще у 2017 році, після чого він відкрито та безперешкодно володіє майном, здійснює господарську діяльність та інвестував значні кошти у реконструкцію об`єкта. Відповідач вважає, що позивач мав можливість дізнатися про вибуття майна ще у момент проведення аукціону або державної реєстрації права власності, а тому звернення до суду через значний проміжок часу свідчить про пропуск строку позовної давності.
Третя особа – Акціонерне товариство "Креді Агріколь Банк" – у письмових поясненнях також зазначає, що позовні вимоги ТОВ "Ніса" є безпідставними. Банк звертає увагу, що майно, яке є предметом спору, було реалізовано у межах ліквідаційної процедури банкрутства відповідно до судових рішень, які на момент проведення аукціону були чинними та обов`язковими до виконання. Третя особа зазначає, що подальше скасування ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство не свідчить про автоматичну недійсність усіх дій, вчинених у межах цієї процедури, а також не може бути безумовною підставою для витребування майна у добросовісного набувача.
Третя особа ОСОБА_1 у поданих поясненнях стверджує, що ліквідаційна процедура ТОВ "Ніса" здійснювалася відповідно до вимог законодавства та під контролем суду, а всі дії ліквідатора були спрямовані на задоволення вимог кредиторів. Третя особа також наголошує, що результати аукціону та укладені за його результатами правочини не визнавалися недійсними у встановленому законом порядку. 
У поданій відповіді на відзиви відповідачів та пояснення третіх осіб позивач повторно наполягає на задоволенні позовних вимог та заперечує проти доводів щодо пропуску строку позовної давності. Позивач зазначає, що про порушення свого права дізнався лише після скасування ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство у 2022 році, оскільки саме з цього моменту, на його думку, стало очевидним відсутність правових підстав для реалізації майна. Крім того, позивач посилається на законодавчі положення щодо продовження строків позовної давності у період дії карантину, встановленого у зв`язку з поширенням COVID-19, а також під час дії воєнного стану, вважаючи, що зазначені обставини свідчать про своєчасність звернення до суду.
Крім того, учасниками провадження ще неодноразово подавалися додаткові письмові пояснення/заперечення щодо предмета спору. Водночас наведені у них доводи за своїм змістом зводяться до повторення аргументів, які вже були викладені сторонами раніше та відображені судом у тексті рішення. З огляду на це суд вважає недоцільним повторно їх наводити.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що наведені позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (надалі – ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України)). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу).
Згідно ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (надалі – ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Аналогічні положення містить і ст. 4 ГПК України, згідної якої право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу – це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).
Згідно зі ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Варто зазначити, що провадження у справах про банкрутство є однією з форм господарського процесу, тому в його межах повинні виконуватися завдання господарського судочинства та досягатися його мета – ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (постанова судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 р. у справі № 916/4644/15).
Водночас Верховний Суд неодноразово наголошував (зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 р. у справі № 914/2350/18 (914/608/20)), що провадження у справах про банкрутство є самостійним видом судового провадження і характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом.
З моменту відкриття провадження у справі про банкрутство боржник перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс його правовідносин, а спеціальні норми законодавства про банкрутство мають пріоритет у застосуванні щодо інших законодавчих актів України. Законодавство про банкрутство визначає особливі способи захисту інтересів учасників відповідного провадження, які з урахуванням принципу пріоритетності спеціальних норм мають застосовуватися переважно перед загальними цивільно-правовими способами захисту.
Одним із передбачених законом способів захисту є визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна боржника та укладеного за його результатами договору купівлі-продажу в порядку, визначеному частиною третьою статті 55 Закону про банкрутство та статтею 73 КУзПБ, і саме такий спосіб захисту обрано позивачем, який заявив вимоги про визнання недійсними результатів аукціону та договору купівлі-продажу нерухомого майна – автозаправної станції, що належала на праві власності ТОВ "Ніса".
Так, правова природа реалізації у справі про банкрутство майна боржника на торгах у формі аукціону полягає у продажі цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності до покупця – переможця торгів, завершальною стадією чого є оформлення результатів продажу договором купівлі-продажу, що укладається власником майна чи замовником аукціону з переможцем торгів. Така правова природа продажу майна з торгів дає підстави для можливості визнання результатів таких торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, у тому числі на підставі норм цивільного законодавства.
Процедура проведення аукціону у справі про банкрутство включає етапи передпідготовки, підготовки, організації та проведення аукціону з продажу майна боржника, а також оформлення результатів аукціону, що передбачає складання відповідного протоколу та укладення договору купівлі-продажу з подальшою передачею майна переможцю торгів. Порушення встановлених законодавством правил підготовки, проведення аукціону або оформлення його результатів є підставою для визнання результатів аукціону недійсними за статтею 55 Закону про банкрутство, що тягне за собою визнання недійсним укладеного договору купівлі-продажу.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду при вирішенні спору про визнання недійсними результатів торгів необхідно встановити: чи мало місце порушення вимог законодавства при проведенні аукціону; чи вплинули ці порушення на його результати; чи призвели вони до порушення прав та законних інтересів особи, яка оспорює результати торгів (відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, перелічених вище).
До осіб, які можуть звернутися до суду з вимогами про визнання недійсними результатів аукціону, належать, зокрема, боржник, кредитори, зареєстровані учасники аукціону, особи, які вважають себе власниками майна, що виставляється на аукціон, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника, а також інші особи у випадках, визначених законом. Наведена правова позиція сформована Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, зокрема у постанові від 30.11.2021 р. у справі № 910/21182/15 (910/16832/19), та підтверджена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.02.2024 р. у справі № 910/2592/19.
До предмета доказування у спорах про оскарження результатів аукціону належить встановлення дотримання ліквідатором та організатором аукціону вимог законодавства щодо порядку отримання згоди заставного кредитора на продаж майна банкрута, особливостей укладення договору на аукціоні, порядку оприлюднення оголошення про проведення аукціону, допуску учасників до участі в аукціоні, порядку його проведення та оформлення результатів.
Порушення порядку організації будь-якого з вказаних елементів процедури є підставою для визнання результатів аукціону недійсними в цілому, що відповідає правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у наведених постановах.
Визнання аукціону недійсним саме по собі не поновлює права заявника, водночас може порушити інтереси добросовісного покупця. Аукціон може бути визнаний недійсним лише у разі, якщо порушення встановленого порядку його підготовки або проведення перешкодило або могло перешкодити продажу майна на умовах, найбільш вигідних для продавця.
У даному випадку ТОВ "Ніса" обґрунтовує свої вимоги тим, що спірний аукціон з реалізації майна товариства є недійсним, оскільки його призначення та проведення відбулося на підставі ухвали господарського суду, постановленої в межах процедури ліквідації у справі про банкрутство ТОВ "Ніса".
На думку позивача, ключовим є те, що ухвала про відкриття провадження у справі про банкрутство товариства в подальшому була скасована за результатами перегляду за нововиявленими обставинами. Саме цю обставину ТОВ "Ніса" розцінює як таку, що нівелює правові наслідки всіх наступних процесуальних рішень, ухвалених у межах відповідної процедури, зокрема рішень про надання згоди на продаж майна, організацію та проведення аукціону, а також укладення за його результатами договору купівлі-продажу.
Фактично правова позиція ТОВ "Ніса" зводиться до твердження про те, що відсутність чинної та належної правової підстави для здійснення процедури банкрутства виключає можливість визнання правомірними будь-яких дій, вчинених у її межах. Відтак, на переконання позивача, якщо початкова процесуальна підстава – ухвала про відкриття провадження у справі про банкрутство – була скасована, то всі подальші рішення та дії в межах такої процедури є юридично дефектними, а результати аукціону і укладений за його наслідками договір купівлі-продажу не можуть породжувати правових наслідків.
Інакше кажучи, позивач пов`язує дійсність спірного аукціону виключно з чинністю судового акта про відкриття провадження у справі про банкрутство та виходить з того, що його подальше скасування автоматично позбавляє легітимності всю процедуру ліквідації, включаючи реалізацію майна боржника.
Оцінюючи наведені доводи, суд виходить з необхідності розмежування питань законності судового акта, його подальшого перегляду та правових наслідків дій, вчинених на підставі такого акта у період його чинності. Сам по собі факт скасування судового рішення в майбутньому не означає автоматичної втрати юридичної сили тими правочинами та процесуальними діями, які були вчинені добросовісно, на виконання чинного та обов`язкового до виконання судового акта.
Щодо наведених доводів та правової оцінки самої процедури банкрутства суд зазначає, що визначальним є встановлення того, чи були відповідні судові рішення чинними на момент вчинення спірних дій, чи діяли учасники процедури в межах наданих повноважень та чи мали місце порушення встановленого законом порядку підготовки і проведення аукціону, які могли вплинути на його результати. Саме ці обставини підлягають оцінці суду при вирішенні спору, а не лише факт подальшого скасування ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Так, відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Водночас згідно з частиною другою Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення його в дію Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визнано таким, що втратив чинність.
При цьому, з огляду на те, що спірні правовідносини, пов`язані з ліквідацією юридичної особи – ТОВ "Ніса", а також усі дії, вчинені в межах відповідної процедури, регулювалися чинним на той момент Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд вважає за необхідне застосувати положення саме цього Закону, а також норми Цивільного кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Так, порядок ліквідації юридичної особи врегульовано статтею 111 ЦК України, відповідно до якої з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи, суду або уповноваженого ними органу щодо ліквідації юридичної особи ліквідаційна комісія (ліквідатор) зобов`язана вжити всіх необхідних заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості юридичної особи, що ліквідується, та письмово повідомити кожного з боржників про припинення юридичної особи в установлені цим Кодексом строки.
Ліквідаційна комісія (ліквідатор) заявляє вимоги та позови про стягнення заборгованості з боржників юридичної особи.
Ліквідаційна комісія (ліквідатор) зобов`язана повідомити учасників юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, про її участь в інших юридичних особах та/або надати відомості про створені нею господарські товариства, дочірні підприємства.
Під час проведення заходів щодо ліквідації юридичної особи до завершення строку пред`явлення вимог кредиторів ліквідаційна комісія (ліквідатор) закриває рахунки, відкриті у фінансових установах, крім рахунка, який використовується для розрахунків з кредиторами під час ліквідації юридичної особи.
Ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо інвентаризації майна юридичної особи, що припиняється, а також майна її філій та представництв, дочірніх підприємств, господарських товариств, а також майна, що підтверджує її корпоративні права в інших юридичних особах, виявляє та вживає заходів щодо повернення майна, яке перебуває у третіх осіб.
У випадках, установлених законом, ліквідаційна комісія (ліквідатор) забезпечує проведення незалежної оцінки майна юридичної особи, що припиняється.
Ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.
Ліцензії, документи дозвільного характеру та інші документи, а також печатки та штампи, які підлягають поверненню органам державної влади, органам місцевого самоврядування, повертаються їм ліквідаційною комісією (ліквідатором).
Для проведення перевірок та визначення наявності або відсутності заборгованості із сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування ліквідаційна комісія (ліквідатор) забезпечує своєчасне надання податковим органам та Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування документів юридичної особи (її філій, представництв), у тому числі первинних документів, регістрів бухгалтерського та податкового обліку.
До моменту затвердження ліквідаційного балансу ліквідаційна комісія (ліквідатор) складає та подає податковим органам, Пенсійного фонду України та фондів соціального страхування звітність за останній звітний період.
Ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред`явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду.
Проміжний ліквідаційний баланс затверджується ліквідаційною комісією (ліквідатором) юридичної особи.
Виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, провадиться у порядку черговості, встановленому статтею 112 цього Кодексу.
У разі недостатності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія (ліквідатор) організовує реалізацію майна юридичної особи.
До затвердження ліквідаційного балансу ліквідаційна комісія (ліквідатор) складає та подає податковим органам, Пенсійного фонду України та фондів соціального страхування звітність за останній звітний період.
Після завершення розрахунків з кредиторами ліквідаційна комісія (ліквідатор) затверджує ліквідаційний баланс та забезпечує його подання до податкового органу.
Майно юридичної особи, що залишилося після задоволення вимог кредиторів (у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування), передається учасникам юридичної особи, якщо інше не встановлено установчими документами юридичної особи або законом.
Документи, що підлягають обов`язковому зберіганню, передаються в установленому законодавством порядку відповідним архівним установам.
Ліквідаційна комісія (ліквідатор) забезпечує подання державному реєстраторові документів, передбачених законом для проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в установлений законом строк.
Відповідно до положень статті 95 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо вартості майна боржника – юридичної особи, щодо якого прийнято рішення про ліквідацію, недостатньо для задоволення вимог кредиторів, така юридична особа ліквідується в порядку, передбаченому цим Законом. У разі виявлення зазначених обставин ліквідатор (ліквідаційна комісія) зобов`язаний звернутися до господарського суду із заявою про порушення справи про банкрутство такої юридичної особи.
Обов`язковою умовою звернення до господарського суду із заявою про порушення справи про банкрутство є дотримання боржником порядку ліквідації юридичної особи відповідно до законодавства України.
За результатами розгляду заяви про порушення справи про банкрутство юридичної особи, майна якої недостатньо для задоволення вимог кредиторів, господарський суд визнає боржника, який ліквідується, банкрутом, відкриває ліквідаційну процедуру, призначає ліквідатора в порядку, встановленому цим Законом для призначення розпорядника майна. Обов`язки ліквідатора можуть бути покладені на голову ліквідаційної комісії (ліквідатора) незалежно від наявності у нього статусу арбітражного керуючого. Вирішення питання щодо визнання боржника банкрутом здійснюється в судовому засіданні, що проводиться не пізніше чотирнадцяти днів після порушення провадження у справі в загальному порядку, визначеному цим Законом.
Як встановлено судом, 28.12.2015 р. на загальних зборах учасників ТОВ "Ніса" (відповідно до даних витягу з Єдиного державного реєстру станом на 22.01.2016 р. єдиним засновником (учасником) ТОВ "Ніса" було Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітард"), які відповідно до положень ст. 29 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" є вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю та до виключної компетенції яких належить здійснення ряду дій, пов`язаних з діяльністю товариства, було прийнято рішення щодо припинення діяльності товариства шляхом ліквідації. Головою ліквідаційної комісії ТОВ "Ніса" призначено Демчана Олександра Івановича та розпочато ліквідаційну процедуру.
На вказаних зборах, оформлених протоколом № 20, також прийнято рішення щодо передачі голові ліквідаційної комісії документації та печатки товариства, уповноваження його внести до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про припинення юридичної особи, а також забезпечення публікації відповідного повідомлення у засобі масової інформації – "Бюлетені державної реєстрації".
На виконання зазначеного рішення голові ліквідаційної комісії Демчану О.І. було передано документацію, бухгалтерські документи та відомості, печатку товариства, доступ до рахунків і систем обліку ТОВ "Ніса". Згідно з наданими поясненнями ОСОБА_1 , ним, як головою ліквідаційної комісії, проведено повну інвентаризацію майна товариства, здійснено публікацію оголошень, направлено повідомлення, листи та запити, а також внесено відповідну інформацію до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від імені ТОВ "Ніса".
Крім того, відповідно до частини четвертої ст. 111 ЦК України ТОВ "Ніса" в особі голови ліквідаційної комісії Демчана О.І. проведено незалежну оцінку майна товариства, зокрема нерухомого майна – автозаправної станції, розташованої за адресою: Київська область, Макарівський район, с. Березівка, вул. Житомирська, 51-А, яке з березня 2004 року належало на праві власності товариству.
Після здійснення передбачених законодавством підготовчих заходів, у тому числі інвентаризації всього майна товариства, ОСОБА_1 складено проміжний ліквідаційний баланс станом на 30.03.2016 р. та організовано проведення загальних зборів учасників ТОВ "Ніса", які відбулися 01.04.2016 р. у с. Липівка Макарівського району за місцезнаходженням товариства.
Згідно з матеріалами справи на зазначених загальних зборах був присутній уповноважений представник ТОВ "Вітард", яке є власником 100 % статутного капіталу ТОВ "Ніса", – ОСОБА_2 . Голова ліквідаційної комісії доповів про проведену роботу, зокрема щодо публікації оголошення про ліквідацію, направлення повідомлень, звернень кредиторів, проведення інвентаризації та оцінки майна товариства.
За результатами проведення загальних зборів рішенням, оформленим протоколом № 21 від 01.04.2016 р., зокрема вирішено звернутися до господарського суду Київської області із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "Ніса" у порядку ст. 95 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Протокол загальних зборів містить підписи учасника ТОВ "Ніса" – представника ТОВ "Вітард" В.В. Тишка та ОСОБА_1 , а також відбитки печаток ТОВ "Ніса" та ТОВ "Вітард". Зазначений протокол ніким не оспорювався, недійсним не визнавався та позивачем не заперечується.
Так, на виконання зазначеного рішення загальних зборів ТОВ "Ніса" від 01.04.2016 р., оформленого протоколом № 21 від 15.04.2016 р., голова ліквідаційної комісії ТОВ "Ніса" Демчан О.І., діючи в межах наданих йому повноважень, подав до господарського суду Київської області від імені товариства заяву про порушення провадження у справі про банкрутство в порядку ст. 95 Закону про банкрутство, одночасно запропонувавши призначити ліквідатором банкрута Демчана О.І.
Ухвалою господарського суду Київської області від 28.04.2016 р. порушено (відкрито) провадження у справі № 911/1306/16 про банкрутство ТОВ "Ніса", а постановою від 12.05.2016 р. товариство визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено Демчана О.І.
В свою чергу Публічне акціонерне товариство "Український інноваційний банк", за кредитними зобов`язаннями юридичної особи-позичальника перед яким ТОВ "Ніса" виступило майновим поручителем, що стало підставою для укладення між Банком та ТОВ "Ніса" договору іпотеки (майнової поруки) № 1838, відповідно до якого товариство передало в іпотеку належну йому на праві приватної власності автозаправну станцію, звернулося до суду із заявою про визнання грошових вимог до боржника – ТОВ "Ніса".
Ухвалою суду від 06.07.2016 р. грошові вимоги Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк" було визнано частково, при цьому окремо до реєстру вимог кредиторів внесено вимоги в сумі 4 681 200 грн. як такі, що забезпечені заставою майна банкрута та підлягають задоволенню у позачерговому порядку.
Суд звертає увагу, що положеннями статті 44 Закону визначено порядок продажу майна боржника після проведення його інвентаризації та оцінки. Ліквідатор має право продавати майно шляхом аукціону або безпосередньо юридичним чи фізичним особам, обираючи спосіб реалізації з метою отримання максимальної ціни. Закон деталізує процедуру організації аукціону, яка включає підготовчий етап (призначення ліквідатора, отримання згоди заставного кредитора, вибір організатора аукціону, оформлення проєкту договору), етап підготовки до проведення аукціону (укладення договору з організатором, публікація оголошення, прийняття заяв учасників та внесення гарантійних внесків), безпосереднє проведення аукціону та оформлення його результатів шляхом складання протоколу і укладення договору купівлі-продажу з подальшою передачею майна переможцю. Закон також передбачає особливі правила щодо продажу майна з обмеженим обігом, реалізації цінних паперів через професійних учасників фондового ринку, а також можливість прямого продажу окремих маловартісних активів.
Так, у контексті конкретного спору, у серпні 2016 р. на адресу господарського суду Київської області надійшло клопотання від ліквідатора ТОВ "Ніса" про надання дозволу на продаж майна, яке є предметом забезпечення вимог ПАТ "Український інноваційний банк".
Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону продаж майна банкрута, що перебуває під заставою, може здійснюватися лише за умови згоди кредитора, чиї вимоги воно забезпечує, або за дозволом суду. Встановлені законом процедури та вимоги спрямовані на балансування інтересів кредиторів і боржника, забезпечення прозорості та правомірності операцій із майном, що перебуває у ліквідації.
Виходячи з наведеного, ухвалою господарського суду Київської області від 08.09.2016 р. було надано належну згоду на продаж майна банкрута, зокрема автозаправної станції, і за результатами проведеного аукціону зазначений об`єкт нерухомості був реалізований.
В подальшому, за результатами проведення ліквідаційної процедури, 28.02.2018 р. затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс ТОВ "Ніса", юридичну особу ліквідовано, а провадження у справі про банкрутство закрито.
І лише в 2020 р. за заявою ПАТ "Українська інноваційна компанія" про перегляд постанови про визнання боржника банкрутом за нововиявленими обставинами постанову про визнання ТОВ "Ніса" банкрутом скасовано, а провадження у справі про банкрутство закрито, що стало підставою для пред`явлення цього позову ТОВ "Ніса".
Як уже зазначалося раніше у цьому рішенні, відповідно до частини першої статті 73 Кодексу України з процедур банкрутства, правочин щодо продажу майна, здійснений на аукціоні, який проведено з порушенням встановленого законом порядку підготовки або проведення торгів і який перешкодив або міг перешкодити продажу майна за максимальною ціною, може бути визнаний недійсним господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність). Таке оскарження можливе за заявою боржника, арбітражного керуючого, кредитора або особи, інтереси якої були порушені внаслідок відповідного правочину. Закон встановлює цю норму саме для забезпечення балансу між законними інтересами боржника та кредиторів і гарантує, що недійсним може бути визнаний лише такий правочин, який фактично порушує умови продажу і створює ризик недоотримання максимальних коштів від реалізації майна.
Водночас з урахуванням викладених обставин, станом на дату звернення ТОВ "Ніса" з цим позовом справа № 911/1306/16 про банкрутство товариства фактично не існує, оскільки ліквідаційна процедура була завершена, а згодом ухвала про порушення (відкриття) провадження у справі про банкрутство була скасована за результатами перегляду справи з огляду на нововиявлені обставини. Виходячи з цього, оскарження результатів аукціону в межах процедур, передбачених законодавством про банкрутство, на момент подання позову юридично неможливе. Цей факт є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог, оскільки закон передбачає оскарження результатів аукціону лише у межах чинного провадження, а воно на даний час не існує.
Разом із тим, навіть при безпосередньому аналізі правомірності проведення аукціону встановлено, що зміст протоколу № 21 від 01.04.2016 р. загальних зборів товариства свідчить про прийняття вищим органом товариства рішення звернутися до господарського суду з метою ініціювання провадження у справі про банкрутство. Це рішення відображало безпосередню волю єдиного учасника товариства – ТОВ "Вітард" – і свідчить про свідоме та правомірне рішення продовжити ліквідаційну процедуру через уповноважену особу, а саме голову ліквідаційної комісії Демчана Олександра Івановича. Вищий орган товариства делегував повноваження на здійснення ліквідаційних дій, включно з відчуженням майна, що прямо передбачено законодавством та метою процедури банкрутства.
Таким чином, єдиний учасник товариства усвідомлено та правомірно уповноважив голову ліквідаційної комісії на здійснення дій, пов`язаних із відчуженням майна товариства з метою задоволення вимог кредиторів. Вибуття автозаправної станції з володіння ТОВ "Ніса" відбулося за волею самого товариства, вираженою через його вищий орган, що підтверджується протоколом зборів. Станом на дату проведення аукціону всі вимоги законодавства були дотримані, а реалізація майна здійснювалася відповідно до встановленої процедури. Протягом понад восьми років з моменту проведення аукціону жоден із учасників правовідносин, у тому числі заставний кредитор, не оскаржував його результатів та не заявляв претензій щодо порядку його проведення.
Ухвала господарського суду Київської області від 08.09.2016 р. у справі № 911/1306/16 на момент проведення аукціону 11.05.2017 р. була чинною та залишеною без змін постановою апеляційного суду від 20.12.2016 р., а отже підлягала виконанню та породжувала відповідні правові наслідки. Власник майна боржника – ТОВ "Вітард" – протягом усього часу розгляду справи не висловлював заперечень щодо дій ліквідатора, ухвал суду чи проведеного аукціону. Його представник був присутній у судовому засіданні 29.06.2017 р., під час якого розглядалося питання про скасування обтяжень і було оголошено інформацію про проведення аукціону та реєстрацію права власності за новим власником, проте заперечень не подано.
При цьому, саме по собі скасування ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство за нововиявленими обставинами не породжує автоматичної незаконності процесуальних дій, вчинених у період її чинності, оскільки обставини, що стали підставою для скасування ухвали, не були відомі на момент відкриття провадження та проведення аукціону, і жодним чином не впливають на правомірність раніше вчинених дій ліквідатора та результатів прилюдних торгів (подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13.12.2022 р. у справі № 904/4608/21).
З огляду на викладене, доводи позивача про порушення порядку підготовки та проведення аукціону, зокрема нібито відсутність належної згоди на продаж майна, є необґрунтованими. Відповідно, вимога про визнання недійсними результатів аукціону не підлягає задоволенню.
Похідна вимога ТОВ "Ніса" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.07.2017 р., укладеного між ПП "Фірма "Альпарі ХХІ" та ПП "Компанія "Надежда", також є безпідставною, оскільки ґрунтується виключно на твердженні про недійсність результатів аукціону, яке не підтверджене належними та допустимими доказами.
Щодо вимоги позивача про витребування спірного майна з незаконного володіння ПП "Компанія "Надежда", суд зазначає наступне.
Частиною першою ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).
Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.
Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.
Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.
До відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору застосовується віндикація. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17.02.2016 р. у справі № 6-2407цс15).
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Так, звертаючись із такою вимогою, позивач зобов`язаний довести, що спірне майно вибуло з його володіння поза його волею, а особа, яка набула це майно за відплатним договором, є недобросовісним набувачем, тобто знала або повинна була знати про відсутність у відчужувача права на його відчуження. За відсутності доказів таких обставин підстави для задоволення вимоги про витребування майна відсутні.
При цьому добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 р. у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 02.11.2021 р. у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 06.07.2022 р. у справі № 914/2618/16 (пункт 53)).
Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови від 26.06.2019 р. у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23.10.2019 р. у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01.04.2020 р. у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови від 22.06.2021 р. у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23.11.2021 р. у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 06.07.2022 р. у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21.09.2022 р. у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).
Отже, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 р. у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15.06.2021 р. у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 02.11.2021 р. у справі № 925/1351/19 (пункт 6.46), від 06.07.2022 р. у справі № 914/2618/16 (пункт 54)).
Як уже встановлено судом, у березні 2004 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніса" набуло право приватної власності на автозаправочну станцію загальною площею 78,3 кв. м, розташовану за адресою: Київська область, Макарівський район, с. Березівка, вул. Житомирська, буд. 51-А. Вказаний об`єкт нерухомого майна на законних підставах перебував у власності товариства протягом тривалого періоду та використовувався ним у процесі здійснення господарської діяльності.
У подальшому ТОВ "Ніса" виступило майновим поручителем за зобов`язаннями за кредитним договором, укладеним між ПАТ "Українським інноваційним банком" та іншими суб`єктами господарювання. З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань 17.10.2014 р. між Банком та ТОВ "Ніса" укладено договір іпотеки (майнової поруки) № 1838, за умовами якого товариство передало в іпотеку належну йому на праві приватної власності автозаправочну станцію.
Після чого зазначене нерухоме майно було реалізоване в межах ліквідаційної процедури у справі про банкрутство ТОВ "Ніса" з метою задоволення вимог кредиторів, у тому числі Банку як забезпеченого кредитора. Як установлено судом, процедура продажу здійснювалася на виконання чинних на той час судових рішень у межах справи про банкрутство, ініційованої уповноваженим представником самого позивача.
Так, на виконання ухвали суду від 08.09.2016 р. про надання згоди на продаж майна 03.04.2017 р. на офіційних веб-сайтах Міністерство юстиції України та Вищий господарський суд України було розміщено інформацію про проведення відкритого публічного аукціону з продажу майна (лот № 1), а саме автозаправочної станції за зазначеною адресою. До складу об`єкта входили: літ. "Б" – основна будівля АЗС загальною площею 78,3 кв. м; літ. "В" – насосна; свердловина № 1; каналізаційні колодязі № 2– 8; ємності І (4 шт.) та ІІ (2 шт.). Вся інформація про склад лота, його технічні характеристики та умови участі в торгах була відкритою та доступною необмеженому колу осіб.
Продавцем майна виступало ТОВ "Ніса" в особі ліквідатора, організатором аукціону – ТОВ "Універсальний торговий дім "Меркурій". Публічність процедури забезпечувала рівний доступ потенційних покупців, прозорість формування ціни та змагальний характер торгів.
Ініціювання продажу здійснювалося ліквідатором Демчаном О.І., який діяв у межах повноважень, наданих йому законом та судовими актами. Відчуження майна відбувалося в межах ліквідаційної процедури, правова природа якої передбачає спрямування майнових активів боржника на задоволення вимог кредиторів. Такий продаж є формою реалізації прав та обов`язків боржника через спеціально уповноважену законом особу.
Як підтверджено матеріалами справи, 04.04.2017 р. ПП "Фірма "Альпарі ХХІ" (відповідач-1) сплатило гарантійний внесок у сумі 272 640 грн. для участі у другому повторному аукціоні, що підтверджується платіжним дорученням № 1645. 11.05.2017 р. за результатами відкритих торгів зазначене підприємство придбало спірне нерухоме майно за ціною 1 008 768 грн. Інформація про результати торгів того ж дня була оприлюднена на офіційних веб-ресурсах державних органів.
Крім того, актом від 11.05.2017 р. погоджено остаточну суму розрахунків, грошові кошти перераховано на рахунок ТОВ "Ніса", що підтверджується банківською випискою. 13.05.2017 р. приватним нотаріусом видано свідоцтво про право власності на ім`я ПП "Фірма "Альпарі ХХІ". Таким чином, право власності було набуте на підставі відплатного правочину, укладеного за результатами відкритих публічних торгів, із повною оплатою вартості майна.
Після придбання майна 20.05.2027 р. ПП "Фірма "Альпарі ХХІ" було проведено обстеження АЗС (основна будівля) літ. Б, площа 78,3 кв.м.; насосна - літ. В; скважина № 1; каналізаційна криниця № 2-8; ємкості (4 шт.), І; ємкості (2 шт.),ІІ.) за адресою Київська область, Макарівський район, с. Березівка, вул. Житомирська, 51-А, про що складено Акт обстеження об`єкту (будівель та споруд) від 20.05.2017 р.
Згідно вищевказаного акту з фотоматеріалами встановлено, що непрацююча АЗС через наявні пошкодження, руйнування та розукомплектування непридатна для подальшої експлуатації, існуючі будівлі та споруди відновленню не підлягають, рекомендується під знесення.
З огляду на непридатність АЗС до експлуатації за призначенням та відсутність фінансування на її перебудову 28.07.2017 р. об`єкт було відчужено ПП "Компанія "Надежда" (відповідач-2) за договором купівлі-продажу за ціною 1 211 000 грн., що свідчить про оплатний характер і цього правочину. Після придбання нерухомого майна новим власником також встановлено незадовільний технічний стан об`єкта, його непридатність до експлуатації та необхідність демонтажу. Було здійснено перебудову та зведено новий багатофункціональний автозаправний комплекс. Сертифікатом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 26.01.2021 р. підтверджено готовність об`єкта до експлуатації, а 07.04.2021 р. зареєстровано право власності на новозбудований комплекс загальною площею 238,9 кв. м. У подальшому здійснено реконструкцію з облаштуванням автогазозаправного пункту, виготовлено новий технічний паспорт та присвоєно нову адресу.
Отже, на час розгляду справи об`єкт нерухомості за своїми технічними характеристиками, площею, функціональним призначенням та вартістю істотно відрізняється від того майна, яке було реалізоване під час ліквідаційної процедури.
Крім того, 16.02.2022 р. між АТ "Креді Агріколь Банк" (третя особа) та ПП "Компанія "Надежда" (відповідач-2) укладено договір іпотеки для забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання банківських послуг, у зв`язку з чим наразі об`єкт перебуває в іпотеці.
Оцінюючи доводи позивача щодо можливості витребування майна відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України, суд виходить із того, що така вимога підлягає задоволенню виключно за наявності сукупності визначених законом умов, зокрема – якщо майно вибуло з володіння власника поза його волею. Саме на позивача покладається обов`язок доведення цієї обставини.
Як установлено судом вище, спірне майно вибуло з власності ТОВ "Ніса" не поза його волею, а в межах процедури банкрутства, ініційованої самим товариством через уповноваженого представника, за наявності чинного на той момент судового рішення про порушення (відкриття) провадження у справі про банкрутство. Реалізація майна здійснювалася ліквідатором у межах наданих йому законом повноважень та відповідно до приписів законодавства, що регулює ліквідаційну процедуру. Кошти від продажу були зараховані на рахунок боржника та спрямовані на задоволення вимог кредиторів. Таким чином, вибуття майна відбулося внаслідок реалізації волі самого боржника, вираженої через передбачений законом механізм ліквідації, а не внаслідок протиправного заволодіння чи інших дій третіх осіб.
Також судом установлено правомірність проведення аукціону: оголошення було належним чином оприлюднене на офіційних веб-ресурсах Міністерство юстиції України та Вищий господарський суд України, умови участі були відкритими та однаковими для всіх потенційних покупців, а сама процедура відбувалася у публічний спосіб із забезпеченням змагальності та формування ціни на конкурентних засадах. Порушень порядку організації та проведення торгів судом не встановлено.
За таких обставин первісний набувач майна діяв як добросовісний покупець. Він придбав об`єкт за результатами відкритих публічних торгів, сплатив повну його вартість, отримав належним чином оформлені правовстановлюючі документи та здійснив державну реєстрацію права власності. На момент укладення правочину існувало чинне судове рішення у справі про банкрутство, яке не було скасоване та підлягало виконанню. Набувач не знав і об`єктивно не міг знати про можливі майбутні зміни процесуального статусу цієї справи чи про потенційне скасування відповідного судового акта в подальшому.
Більше того, з огляду на встановлену судом обставину, що майно вибуло з володіння ТОВ "Ніса" саме за його волею, навіть гіпотетичне посилання позивача на положення статті 388 ЦК України не створює правових підстав для витребування майна від добросовісного набувача. Закон не передбачає можливості повернення речі у разі її відчуження самим власником або уповноваженою ним особою в межах передбаченої законом процедури.
Скасування в подальшому судового рішення про відкриття провадження у справі про банкрутство не змінює правової природи правочинів, укладених у період його чинності, та не свідчить про незаконність відчуження, якщо воно здійснене відповідно до вимог законодавства, чинного на той час. Інакший підхід означав би покладення наслідків подальшої зміни судової практики або іншої правової оцінки відповідних правовідносин на осіб, які діяли сумлінно та добросовісно, що суперечило б принципам правової визначеності та стабільності цивільного обороту.
Суд також враховує, що подальші відчуження спірного майна відбувалися на підставі оплатних правочинів, а об`єкт зазнав істотних змін – проведено перебудову, реконструкцію, змінено його технічні характеристики та функціональне призначення. Це додатково підтверджує реальність та незворотність цивільного обороту щодо спірного майна.
Задоволення позову за таких обставин фактично призвело б до надання позивачу подвійного майнового результату: збереження грошових коштів, отриманих від реалізації майна у процедурі банкрутства, та одночасного повернення істотно зміненого об`єкта нерухомості. Такий наслідок суперечив би засадам справедливості, добросовісності та розумності, а також порушував би баланс інтересів сторін.
Узагальнюючи наведене, суд доходить висновку, що спірне майно було відчужене на підставі чинних судових рішень, у межах передбаченої законом процедури, за відплатним правочином, із дотриманням установленого порядку проведення аукціону та з фактичним отриманням позивачем грошового еквівалента. Доказів вибуття майна поза волею власника чи недобросовісності набувача суду не подано. Відтак правові підстави для витребування спірного майна відсутні.
Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною другою статті 42 ГПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Приписами статей 73, 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення від 01.07.2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява № 37801/97, п. 36).
У п. 50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 р. "Справа "Трофимчук проти України" (заява № 4241/03) зазначено, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення від 27.10.1993 р. у справі "ДомбоБеєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, № 274).
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 р. у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 р. у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 р. у справі №902/761/18, від 04.12.2019 р. р. у справі №917/2101/17, від 25.06.2020 р. у справі №924/233/18, від 30.06.2022 р. у справі №927/774/20 та 22.02.2022 р. у справі №904/6293/20).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 р. у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Також суд враховує, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 р. та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 р. зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи сторін, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильне вирішення даного спору.
Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю та необґрунтованістю.
Стосовно заяв відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За умовами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 р. у справі № 369/6892/15-ц); постанова ВП ВС від 28.11.2018 р. у справі № 504/2864/13-ц (14-452цс18).
Враховуючи, що за результатом розгляду позову суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні, підстави для застосування позовної давності відсутні.
Щодо судових витрат суд зазначає таке.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відшкодування витрат по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються судом на позивача.
Разом із тим, суд встановив, що позивач сплатив судовий збір за подання позовної заяви не у повному обсязі.
Так, правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору передбачено Законом України "Про судовий збір".
Положення частини першої статті 3 Закону України "Про судовий збір" передбачають, що судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.
Частина друга статті 4 вищезгаданого Закону встановлює ставки судового збору, в тому числі, за подання заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою – 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а заподання позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою – 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частина третя статті 6 Закону України "Про судовий збір" встановлює, що у разі, коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
Відповідно до частини першої ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та уфіксованому розмірі.
Законом України "Про державний бюджет України на 2025 рік" установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3028 грн. (позовну заяву подано в 2025 р.).
Як встановлено судом, позивачем у межах даної справи заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру – про визнання недійсними результатів аукціону та про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна ТОВ "Ніса", у зв`язку з чим судовий збір за їх подання підлягає сплаті у розмірі 6 056,00 грн. (3 028,00 грн. * 2).
Крім того, позивачем заявлено позовну вимогу майнового характеру про витребування з володіння ПП "Компанія "Надежда" на користь ТОВ "Ніса" нерухомого майна – автозаправного комплексу, реалізованого на аукціоні у межах справи про банкрутство ТОВ "Ніса". Вартість зазначеного майна за результатами проведених торгів становила 1 008 768,00 грн. Отже, позивачу необхідно було сплатити 15 131,52 грн. судового збору за вимогу майнового характеру (1 008 768,00 грн. * 1,5%).
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 163 ГПК України ціна позову у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог визначається загальною сумою всіх вимог.
Таким чином, загальний розмір судового збору, що підлягав сплаті за подання позовної заяви, становить 21 187,52 грн., з яких 6 056,00 грн. – за дві вимоги немайнового характеру та 15 131,52 грн. – за вимогу майнового характеру.
Крім того, частина третя статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлює, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Отже, з урахуванням подання позовної заяви через систему "Електронний суд" загальний розмір судового збору становить 16 950,02 грн. (21 187,52 грн. * 0,8).
Разом з тим матеріалами справи підтверджується, що позивачем відповідно до платіжної інструкції № 9381-2515-0891-5155 від 09.06.2025 р. сплачено судовий збір у розмірі 10 592,06 грн.
Таким чином, несплаченою залишилась сума судового збору у розмірі 6 357,96 грн. (16 950,02 грн. - 10 592,06 грн.), яка підлягає стягненню з позивача.
Керуючись ст.ст. 129, 237-238, 240 ГПК України, суд

вирішив:
1. В задоволенні позову відмовити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніса" (08014, Київська обл., Макарівський р-н, с. Липівка, вул. Коцюбинського, буд. 2; код ЄДРПОУ 32101913) в дохід Державного бюджету України 6 357 (шість тисяч триста п`ятдесят сім) гривень 96 копійок судового збору.
3. Видати наказ.

Згідно ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання повного тексту рішення 06.03.2026 р.

Суддя А.В. Лопатін