КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД 	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 березня 2026 року № 320/46813/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуюючого судді Щавінського В.Р., розглянувши клопотання представника відповідача про залишення позову без руху в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, Державної податкової служби України, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 23 квітня 2024 року №0102948-240110-2651-UA80000000000210193 про сплату податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки у сумі 5688,30 грн прийнятого Головним управлінням ДПС у м. Києві.
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 23 квітня 2024 року №012949-240110-2651-UA80000000000210193 про сплату податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки в сумі 919,75 грн прийнятого Головним управлінням ДПС у м. Києві.
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 23 квітня 2024 року №0102950-240110-2651-UA80000000000210193 про сплату податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки в сумі 5094,00 грн прийнятого Головним управлінням ДПС у м. Києві.
Ухвалою суду від 23.10.2024 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що спірними податковими повідомленнями-рішеннями відповідач визначив до сплати суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що суперечить положенням чинного податкового законодавства. Стверджує, що контролюючим органом безпідставно застосовано ставку податку 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, оскільки належний позивачці об`єкт нерухомості не підпадає під застосування такої ставки.
Головне управління Державної податкової служби у м. Києві у своєму відзиві вказало на необґрунтованість доводів позивачки. Пояснено, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником саме нежитлового приміщення, тому, податковим органом при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки застосовано встановлену Рішенням Київміськради №242/5629 ставку податку - 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати.
До суду від представника Державної податкової служби України надійшло клопотання про залишення позовної заяви без руху. з підстав невідповідності останньої вимогам статей 160 та 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвалою суду від 11.03.2026 у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення без руху позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, - відмовлено.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить об?єкт нерухомого майна, розташований за адресою АДРЕСА_1 значиться, як нежитлове приміщення, приміщення з 1 по 8 групи приміщень 122 (поверх 1 літ. А).
Судом встановлено, що податковий орган, керуючись Рішенням Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» зі змінами та доповненнями, визначив позивачці зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі:
1) за період 2021 року: 1,5% - «група нежитлових приміщень» від мінімальної заробітної плати встановленої на 1 січня звітного року та сформовано податкове повідомлення-рішення від 23.04.2024 №0102950-240110-2651-UA80000000000210193 на суму 5094,00 грн;
2) за період 2022 року: 1,5% - «група нежитлових приміщень» від мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного року та сформовано податкове повідомлення-рішення від 23.04.2024 №0102949-240110-2651-UA80000000000210193 на суму 919,75 грн;
3) за період 2023 року: 1,5% - «група нежитлових приміщень» від мінімальної заробітної плати встановленої на 1 січня звітного року та сформовано податкове повідомлення-рішення від 23.04.2024 №0102948-240110-2651-UA80000000000210193 на суму 5688,30 грн.
Вважаючи винесені відповідачем податкові повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд керується наступним.
Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.
Відповідно до п. 8.1 ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.
Згідно з пп. 16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України, платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (підпункт 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України).
Статтею 266 ПК України регламентовано порядку обчислення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, строк сплати та порядок зарахування до бюджетів.
Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України).
Згідно з пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
За змістом пп. 266.4.2 п.266.4 ст.266 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.
Так, Рішенням Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м.Києві» зі змінами та доповненнями, затверджено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. 
Як встановлено судом, при визначенні розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, податковим органом застосовано ставку податку 1,5 відсотки за 1 кв.м. бази оподаткування.
При цьому, як вважає позивачка, об`єкт оподаткування, який належить їй на праві приватної власності не підпадає під застосування ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, або ж ставка дорівнює “0”.
Суд зазначає, що такі посилання позивачки не мають правового обґрунтування, з огляду на наступне.
Відповідно до підпункту 14.1.129-1, пункту 14.1 сатті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:
а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;
б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;
в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;
г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;
ґ) будівлі промислові та склади;
д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);
е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;
є) інші будівлі.
Інструментом ідентифікації об`єктів нерухомості в частині їх належності до відповідних типів нерухомого майна є Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, затверджений наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507 (далі - ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної виконавчої влади та всіма суб`єктами господарювання (юридичними фізичними особами) в Україні.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 822/2624/16, ДК 018-2000 використовується для визначення статусу нежитлового приміщення, від якого залежить ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації на об`єкт нерухомого майна.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, будівлі офісні віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 122 «Будівлі офісні» клас 1220 «Будівлі офісні», який в свою чергу включає підкласи: будівлі, що використовуються як приміщення для конторських та адміністративних цілей, в тому числі для промислових підприємств, банків, поштових відділень, органів місцевого управління, урядових та відомчих департаментів та т. ін., центри для з`їздів та конференцій, будівлі органів правосуддя, парламентські будівлі.
Суд звертає увагу, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, об?єкт нерухомого майна розташований за адресою м. Київ, вул. Тростянецька, 8, значиться, як нежитлове приміщення, приміщення з 1 по 8 групи приміщень 122.
Так, згідно Таблиці №1 до додатка 1 до рішення Київської міської ради 23.06.2011 №242/5629, встановлено ставки на нерухоме майно, зокрема за кодом 122 “Будівлі офісні”.
Суд зауважує, що ставка податку “0” у даному розділі застосовується лише до приміщень: “Будівлі органів державного та місцевого управління”, “Будівлі органів правосуддя”.
Таким чином, фактичними обставинами справи не підтверджується позиція ОСОБА_1 , що належний їй об?єкт нерухомого майна який знаходиться за адресою: вул. Тростянецька, буд. 8, м. Києві (Дарницький район), площею 56,60 м.кв., не повинен обраховуватись ставкою податку у розмірі 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати.
Крім того, позивачкою не надано докази того, що вищевказана будівля використовуються нею за будь-яким іншим, не передбаченим рішенням Київської міської ради 23.06.2011 №242/5629 призначенням.
У світлі висновку, викладеного у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України", суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника, а виходячи з позиції цього суду, що висловлена в пункті 42 рішення "Бендерський проти України", відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.
Вказані вимоги зобов`язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку вживати передбачені законом заходи з метою з`ясування всіх обставин у справі, що мають значення для вирішення спору, встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин з метою з`ясування об`єктивних причин та факторів, що зумовили настання для особи негативних наслідків у вигляді порушеного права, що підлягає захисту, та в достатній мірі висвітлити мотиви прийняття конкретних рішень.
У свою чергу, вимоги частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.
Принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.
Доказами в адміністративному судочинстві, відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
На переконання суду, відповідачем доведено правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення щодо позивачки з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 КАС України, а тому, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачкою, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 КАС України, суд
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Суддя Щавінський В.Р.