КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 757/61246/24-ц Апеляційне провадження № 22-ц/824/4632/2026	Головуючий у суді першої інстанції - Єрмічова В.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Оніщук М.І.,
судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар Цалко Д.М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Едімедіа Україна" про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ "Едімедіа Україна", згідно з яким просив: стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 700000 грн. 00 коп.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 25 грудня 2023 року позивачу стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на веб-порталі було опубліковано відносно нього недостовірну інформаційну статтю: ІНФОРМАЦІЯ_1, розпорядником якої є відповідач. 
Недостовірна інформація полягала в наступному: «На Полтавщине задержали известного фотографа за изнасилование 9-летней девочки. Сообщается, что ОСОБА_1 годами подвергал детей и подростков сексуальным домогательствам. 31-летний ОСОБА_1 , житель города Горишни Плавни, 2 августа был задержан полицией в Полтавской области. Мужчина, который на протяжении многих лет работал фотографом на популярных телешоу и сотрудничал со звездами шоу-бизнеса, оказался педофилом. Как сообщает gazeta.ua, ему предъявили подозрение в растлении малолетней и совершении действий сексуального характера. Это произошло после того, как в полицию обратилась жительница Сумского района. Женщина сообщила, что ее 9-летняя дочь встречалась с мужчиной, который ее изнасиловал. Следователи выяснили, что девочка познакомилась с ним в соцсети. ОСОБА_1 настаивал, чтобы ребенок ничего не рассказывала родителям. 31 июля он приехал за девочкой на своей машине и пообещал сводить в Макдональдс. Отвез ее на съемную квартиру, где совершал с ней действия сексуального характера. После этого ОСОБА_1 продолжил вести переписку с девочкой, договариваясь о следующей встрече, на которую просил привести подружку. Эта переписка происходила уже под контролем правоохранительных органов. С участием роты особого назначения подозреваемого задержали. 4 августа решением Ковпаковского районного суда г. Сумы ОСОБА_1 избрали меру пресечения в виде содержания под стражей до 29 сентября 2020 года без права на залог. Ему грозит до 15 лет лишения свободы. Кроме того, за последние дни в соцсетях появилось множество сообщений людей о том, что они или их несовершеннолетние знакомые тоже подвергались сексуальному насилию или попыткам изнасилования со стороны ОСОБА_1 . До этого никто не осмеливался заявить о действиях фотографа, ведь у него якобы есть финансы и связи. Предположительно мужчина на протяжении 10 лет совращал девочек и мальчиков, хитростью заманивая их и обещая перспективу в шоу-бизнесе и на ТВ. На странице ОСОБА_1 в Facebook множество фотографий с артистами, кадры со съемочных площадок рейтинговых телепроектов, музыкальных премий, концертов, съемок клипов.»
Разом з тим, позивач вказував, що інформація, яка викладена у статті, є недостовірною, оскільки обвинувальним вироком суду ОСОБА_1 не визнавався винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 4 ст. 152 КК України, такий вирок судом не ухвалювався.
Крім того, позивач зазначав, що поширення такої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до останнього, публічно поширений відповідачем допис з висловлюваннями в негативній формі та висвітлення недостовірної інформації призвело до психологічної напруги, душевних хвилювань та страждань позивача, поширення недостовірної інформації створило позивачу негативну соціальну оцінку, чим порушено його честь, гідність та ділову репутацію, тому останній оцінив завдану моральну шкоду у розмірі 700000 грн., яку просив стягнути на його користь з відповідача.
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.10.2025 у задоволенні позову відмовлено (т. 1, а.с. 145-152).
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що оскаржуване заочне рішення було ухвалено незаконним складом суду, оскільки під час автоматизованого розподілу справи №757/61246/24-ц відбулося порушення, встановленого ч. 1 ст. 33 ЦПК України, в порядку визначення складу суду.
Також, зазначає, що у суду не було законних підстав для ухвалення оскаржуваного рішення в заочному порядку, оскільки позивач не подавав до суду заяву про заочний розгляд справи та не надавав згоди на проведення заочного розгляду справи.
Крім того, вважає, що суд першої інстанції не дослідив в повному обсязі подані позивачем докази та наведені у позовній заяві доводи, при цьому не надавши позивачу в особі представника адвоката Криворучко Л.С. довести перед судом переконливість своїх доводів та доказів. Більш того, суд розглянув справу за відсутності сторони позивача, не вирішивши питання участі в судовому засіданні через відеоконференцзв`язок, про що було заявлено у позовній заяві (т. 2, а.с. 1-8).
04.03.2026 до суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили.
Разом з тим, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, а також подання відповідачем відзиву на апеляційну скаргу, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що інформація розповсюджена відповідачем ТОВ «Едімедіа» є недостовірною, а також доказів, які б підтверджували той факт, що поширення інформації відповідачем в оспорюваній публікації порушують особисті немайнові права, тобто завдали шкоди позивачу, його немайновим благам або перешкодили йому повно і своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права.
При цьому, при вирішенні питання щодо розгляду даної справи в порядку заочного провадження, суд першої інстанції керувався тим, що позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Криворучко Л.С. у судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не повідомили про причини неявки, тобто не з`явилися у судове засідання без поважних причин, заперечення проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача в судове засідання не подали.
Також, суд зазначив, що представник відповідача ТОВ "Едімедіа Україна" в судове засідання не з`явився повторно, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив про причини неявки, тобто не з`явився в судове засідання без поважних причин, відзив не подав.
Так, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 233 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справа на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Разом з тим, згідно з п.п. 1-4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Однак, у матеріалах справи відсутні жодні належні та допустимі докази того, що позивач висловив свою згоду на розгляд справи у порядку заочного провадження або не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Натомість, з огляду на положення ч. 1 ст. 280 ЦПК України, відсутність згоди (або незаперечення) позивача проти заочного вирішення справи робить неможливим застосування заочного порядку розгляду справи.
Також, як вбачається зі змісту позовної заяви, представник позивача у прохальній її частині просив суд ухвалити рішення про участь позивача ОСОБА_1 та представника позивача адвоката Криворучко Л.С. у всіх судових засіданнях у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів через зареєстровані ОСОБА_1 та Криворучко Л.С. електронні кабінети в ЕСІТС у підсистемі "Відеоконференцзв`язок" (ВКЗ), та повідомляти про дату і час судового засідання не менш ніж за три дні до кожного судового засідання у справі, копії ухвал надіслати на їх електронні адреси.
Так, у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України учасник справи, його представник має право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду за умови наявності в суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.
Учасник справи, його представник подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.
У заяві про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні іншого суду в обов`язковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення.
Суддя (суддя-доповідач) розглядає заяву учасника справи, його представника про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду без повідомлення учасників справи. За результатами розгляду заяви постановляється ухвала.
В ухвалі про участь учасника справи, його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні іншого суду зазначається суд, який має забезпечити її проведення. Копія такої ухвали негайно, але не пізніше наступного дня з дня її постановлення, надсилається учаснику справи чи його представнику відповідно та суду, який має забезпечити проведення відеоконференції.
Однак, у порушення вищенаведених вимог ЦПК України, суд першої інстанції не вирішив питання щодо постановлення відповідної ухвали за клопотанням представника позивача та, як наслідок, не забезпечив участі позивача та/або його представника у судовому засіданні у режимі відеоконференції. 
У свою чергу, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівняно з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Крім того, у пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що не розглянувши заяву представника позивача щодо участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції, суд першої інстанції порушив його право на участь у судовому розгляді, не забезпечив можливості обґрунтувати переконливість своїх доказів та доводів, а також висловити свою думку щодо можливості розгляду справи в заочному провадженні, і, таким чином, не взяв до уваги вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд. 
В свою чергу, згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Отже рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог.
Так, як встановлено судом першої інстанції та не спростовано сторонами, 07.08.2020 на веб-сторінці: ІНФОРМАЦІЯ_1 було опубліковано статтю такого змісту: «На Полтавщине задержали известного фотографа за изнасилование 9-летней девочки. Сообщается, что ОСОБА_1 годами подвергал детей и подростков сексуальным домогательствам. 31-летний ОСОБА_1 , житель города Горишни Плавни, 2 августа был задержан полицией в Полтавской области. Мужчина, который на протяжении многих лет работал фотографом на популярных телешоу и сотрудничал со звездами шоу-бизнеса, оказался педофилом. Как сообщает gazeta.ua, ему предъявили подозрение в растлении малолетней и совершении действий сексуального характера. Это произошло после того, как в полицию обратилась жительница Сумского района. Женщина сообщила, что ее 9-летняя дочь встречалась с мужчиной, который ее изнасиловал. Следователи выяснили, что девочка познакомилась с ним в соцсети. ОСОБА_1 настаивал, чтобы ребенок ничего не рассказывала родителям. 31 июля он приехал за девочкой на своей машине и пообещал сводить в Макдональдс. Отвез ее на съемную квартиру, где совершал с ней действия сексуального характера. После этого ОСОБА_1 продолжил вести переписку с девочкой, договариваясь о следующей встрече, на которую просил привести подружку. Эта переписка происходила уже под контролем правоохранительных органов. С участием роты особого назначения подозреваемого задержали. 4 августа решением Ковпаковского районного суда г. Сумы ОСОБА_1 избрали меру пресечения в виде содержания под стражей до 29 сентября 2020 года без права на залог. Ему грозит до 15 лет лишения свободы. Кроме того, за последние дни в соцсетях появилось множество сообщений людей о том, что они или их несовершеннолетние знакомые тоже подвергались сексуальному насилию или попыткам изнасилования со стороны ОСОБА_1 . До этого никто не осмеливался заявить о действиях фотографа, ведь у него якобы есть финансы и связи. Предположительно мужчина на протяжении 10 лет совращал девочек и мальчиков, хитростью заманивая их и обещая перспективу в шоу-бизнесе и на ТВ. На странице ОСОБА_1 в Facebook множество фотографий с артистами, кадры со съемочных площадок рейтинговых телепроектов, музыкальных премий, концертов, съемок клипов.»
11.01.2024 ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Племянніков Б. Д., звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Едімедіа Україна» про захист честі, гідності та ділової репутації (справа номер 757/2026/24-ц).
08.08.2024 ухвалою Печерського районного суду м. Києва в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Едімедіа Україна» про захист честі, гідності та ділової репутації (справа номер 757/2026/24-ц), в частині позовних вимог, а саме щодо видалення поширеної відносно ОСОБА_1 інформації, яка була розміщена за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1, розпорядником якої є відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Едімедіа Україна", провадження закрито.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08.08.2024, яке набрало законної сили, у справі №757/2026/24-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Едімедіа Україна» про захист честі, гідності та ділової репутації відмовлено. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення та стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 700000 грн. 00 коп., посилався на те, що поширення відповідачем оспорюваної недостовірної інформації призвели до психологічної напруги, душевних хвилювань та страждань позивача, а також створило позивачу негативну соціальну оцінку, чим порушено його честь, гідність та ділову репутацію.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.
Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.
Верховний Суд неодноразово наголошував на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність.
Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
При цьому, при вирішенні зазначених спорів суди мають враховувати, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У Справі Лінгенса проти Австрії (12/1984/84/131), Страсбург, 08 липня 1986 року, Європейським судом з прав людини було зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 визначено, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Європейський Суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.
Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України.
Вимогами ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
При цьому, згідно зі статтею 277 ЦК України і статтею 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем ОСОБА_1 не надано доказів того, що оспорювана інформація, розповсюджена відповідачем ТОВ «Едімедіа Україна», є недостовірною. 
Крім того, позивачем не надано доказів, які б підтвердили той факт, що поширення інформації відповідачем в оспорюваній публікації порушують особисті немайнові права, тобто завдали шкоди позивачу, його немайновим благам або перешкодили йому повно і своєчасно здійснювати свої особисті немайнові права. 
Натомість, як вже зазначалося вище, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08.08.2024 у справі №757/2026/24-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Едімедіа Україна» про захист честі, гідності та ділової репутації відмовлено за недоведеністю заявлених позовних вимог. 
Посилання позивача на те, що відповідач своєю мовчазною згодою визнав претензії ОСОБА_1 і за своєю ініціативою видалив публікації, тобто по суті погодився, що поширив про ОСОБА_1 недостовірну інформацію, колегія суддів вважає безпідставними, адже, як вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08.08.2024 у справі № 752/2026/24-ц не встановлено, що інформація, розповсюджена ТОВ «Едімедіа Україна», є недостовірною.
У свою чергу, згідно ЦПК України не підлягають доказуванню преюдиційні обставини, тобто факти, встановлені судовим рішенням або вироком суду, що набрали законної сили, за умови, що у справі беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої ці обставини встановлено. Також, не потребують доказування загальновідомі обставини та ті, що були визнані сторонами, якщо таке визнання прийнято судом.
Також, слід зазначити, що чинне законодавство України не містить жодної норми, яка б ототожнювала видалення публікації з фактом визнання вини чи неправдивості матеріали. 
Інші, доводи апеляційної скарги розцінюються апеляційним судом критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів у справі, які у своїй сукупності не дають підстав для висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.
Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції, врахувавши обставини справи, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову з підстав його недоведеності. 
Разом з тим, враховуючи те, що суд першої інстанції порушив право позивача та його представника на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, не забезпечив можливості обґрунтувати переконливість своїх доказів та доводів, а також висловити свою думку щодо можливості розгляду справи в заочному провадженні,про що апелянт зазначає в апеляційній скарзі, ухвалене судом заочне рішення підлягає скасуванню з підстав, визначених п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог .
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Едімедіа Україна" про відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 18 березня 2026 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва 

О.В. Кафідова