ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/3026/25  Номер провадження 22-ц/814/2294/26	Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В.І.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
розглянув в порядку письмового провадження без виклику учасників в м.Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Заярного Олександра Сергійовича, представника ОСОБА_1 , на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 10 листопада 2025 року (час ухвалення судового рішення з 12:12:00 (10.11.2025) до – час не зазначений, дата виготовлення повного текста судового рішення - 14 листопада 2025 року) та та додаткове рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 06 лютого 2026 року (час ухвалення додаткового рішення та дата складання повного текста судового рішення не зазначено) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини і дружини.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У травні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, просила:
стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня подання позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
стягнути з ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_2 частку з усіх видів його заробітку щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною трьох років;
допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.
В обгрунтування позову вказувала, що відповідач після розірвання шлюбу не надає матеріальну допомогу на утримання доньки, а оскільки дитині ще не виповнилось три роки і позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною та не має змоги працювати, то вважає, що відповідач повинен сплачувати кошти і на її утримання.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 10 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13.05.2025 та до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на її - ОСОБА_2 , утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 13.05.2025 і до досягнення дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років.
Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.
В задоволенні решти вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 06 лютого 2026 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн.

В апеляційних скаргах на рішення та додаткове рішення, адвокат Заярний О.С., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Вирішити питання судових витрат
В обґрунтування вимог апеляційних скарг вказує, що саме позивачка, вимагаючи стягнення певної частини від заробітку (доходу) відповідача, повинна була довести наявність у відповідача заробітку (доходу), частину від якого вона вимагала, надати докази щодо стабільності виплати заробітку, стабільності розміру виплат заробітку, його матеріального становища, надати докази того, що вона є "дружиною" тобто, того, що вона перебуває з відповідачем у шлюбі та відповідач за ст. 84 СК України може надавати їй матеріальну допомогу. Так само матеріали справи не містять доказів щодо будь-яких витрат позивачки на утримання дитини, про які вона заявляла у позовній заяві. Факт працевлаштування відповідача (за відсутності інформації про його матеріальне становище, про розмір його заробітку та склад заробітку) не є доказом того, що він може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та матері дитини.
На думку відповідача ухвалюючи судове рішення суд в першу чергу мав виходити з матеріального становища відповідача та наявності чи відсутності у відповідача заробітку (доходу), його розміру та складу (заробітна платня, надбавки, доплати, премії тощо), стабільності виплати заробітку, стабільності розміру виплат заробітку , стану здоров`я та наявності непрацездатних батьків. У частині стягнення аліментів на утримання позивачки суд ще мав урахувати наявність чи відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу та наявність чи відсутність у позивачки статусу "дружини", тобто особи, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.
Також суд першої інстанції визнав встановленим той факт, що позивачка має статус "дружини" відповідача, що має значення для справи, але не підтверджується доказами по справі, а навіть спростовується доказами– у матеріалах справи наявне судове рішення яким скасовано шлюб між позивачкою та відповідачем. Вказані обставини є самостійною підставою для скасування судового рішення за ч. 1 ст. 376 ЦПК України.
На думку відповідача складовими його матеріального становища є розмір його заробітку, наявність в нього цінного майна та його витрати, які він несе задля забезпечення власної життєдіяльності (придбання їжі, засобів лікування, медичних процедур, засобів першої необхідності тощо), та витрат, які він зобов`язаний нести , які пов`язані з виконанням ним певних обов`язків: щодо виконання своїх трудових функцій (витрат на паливо щоб діставатися до місця служби) та витрат на утримання непрацездатної хворої матері похилого віку (лікування матері та придбання дров).
В обґрунтування своїх заперечень Відповідачем були надані відповідні докази, щодо обов`язкових витрат Відповідача, які, у свою чергу, судом першої інстанції не були враховані під час ухвалення судового рішення. Отже, на думку Відповідача має місце неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що є підставами для скасування судового рішення за ч. 1 ст. 376 ЦПК України. 
Щодо недоведеності обставин, які суд визнав встановленими в частині знаходження дитини на утриманні обох батьків. В оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції визнав встановленим факт, що "Донька фактично знаходиться на утриманні обох батьків." Отже, суд визнав встановленим факт, що доньку утримує як Позивачка, так і Відповідач.
Також в оскаржуваному судовому рішенні суд зазначив, що: "Позивач обґрунтовуючи позов зазначила, що лише отримує допомогу на дитину, однак вона не вказала суду про його перерахування коштів на їх утримання та не вказала, що отримує допомогу на проживання як ВПО на себе у розмірі 2000 грн. та на доньку у розмірі 3000 грн." Враховуючи викладене, утримання дитини - ОСОБА_3 здійснюється за рахунок коштів, що надаються державою, як державна допомога ВПО та допомога сім`ям з дітьми, а також за рахунок коштів на утримання, що сплачував скаржник будучи законослухняним громадянином та виконуючи свій обов`язок щодо утримання власної дитини.
Обставини щодо утримання доньки Позивачкою жодним чином не доводяться, оскільки Позивачка не бере участі в утриманні власної дитини, та матеріали справи не містять жодного доказу на користь того факту, що дитина хоча б в якійсь частині утримується за рахунок Позивачки. У позовній заяві Позивачка зазначала "обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилаюсь на незадовільний стан здоров`я доньки, та великі витрати на її спорядження, та харчування, а це курси ЛФК, масажі, періодичні курси медикаментозної терапії, оздоровлення в літній період, що підтверджується медичними довідками". Водночас, ані позовна заява, ані інші подані Позивачкою до суду документи не містять жодного доказу витрачання нею на власну дитину будь-яких коштів, а тим більш власних коштів.
Суд першої інстанції помилково встановив факт, що "Відповідач не заперечує проти наявності у нього обов`язку у сплаті аліментів" та "що відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки він регулярно в добровільному порядку сплачує кошти в рахунок аліментів", оскільки вказані обставини не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи.
Відповідно до ст. 182 СК України на розмір аліментів, що має враховувати суд, впливає не те "повністю" чи "не повністю" платник аліментів утримує власну непрацездатну мати, а вже сам факт наявності в нього непрацездатної матері. Наявність у відповідача брата говорить лише про те, що існує ще одна людина, яка відносно матері формально за законом має такий самий обов`язок відносно матері, але це не скасовує обов`язку відповідача та не ділить якимось чином його обов`язок разом з братом. Крім того, досліджуючи ці обставини суд не врахував доказів, наданих відповідачем, що його брат не має достатнього матеріального статку для утримання матері, а мати є непрацездатною та має настільки малу державну пенсію (близько 3,5 тис. грн. згідно наданих доказів), що вочевидь потребує матеріальної допомоги з боку відповідача.
Отже, вказані обставини свідчать про невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а незастосування судом першої інстанції ст. 202 СК України та неправильне застосування п. 3 ч. 1 ст. 182 СК України свідчить про порушення норм матеріального права під час ухвалення оскаржуваного рішення.
Ухвалення судового рішення щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання позивачки у розмірі 1/6 "з усіх видів заробітку" є необґрунтованим та немотивованим, оскільки ухвалюючи оскаржуване судове рушення суд першої інстанції взагалі не мав уяви про розмір заробітку (доходу) відповідача та наявність у нього матеріальних можливостей віддавати саме 1/6 частину від такого заробітку, а позивачка жодного доказу з цього приводу не надала.
Висновки суду першої інстанції про наявність у позивачки права на утримання, незважаючи на те, що вона не перебуває у шлюбі з відповідачем, суперечать вимогам ст. 84 СК України, внаслідок неправильного застосування судом вказаної статті кодексу та не відповідають обставинам справи – за якими шлюб між позивачкою та відповідачем розірваний.
Вважає, що суд першої інстанції долучав до матеріалів справи докази надані позивачкою, які взагалі не стосуються предмету спору, що свідчить про порушення норм процесуального права.
Позивачка не навела у позовній заяві жодного правового обґрунтування необхідності негайного виконання судового рішення, а її посилання у позові на ч. 1 ст. 367 ЦПК України з цього приводу взагалі не має жодного відношення до негайного виконання судового рішення. На вказану обставину відповідач звертав увагу суду, але суд не навів у судовому рішенні жодного аргументу на відхилення цих доводів відповідача та, виходячи за межі позовної заяви, самостійно на власний розсуд застосував ст. 430 ЦПК України до спірних відносин.
Вважає, що відповідач мав доводити неможливість негайного виконання судового рішення, а саме позивач мав навести фактичні обставини в обґрунтування необхідності застосування негайного виконання судового рішення та правові підстави для такого виконання, але ні перше, ні друге позивачка та її представник не зробили.
Судовий збір суд першої інстанції стягнув в повному обсязі, тоді як позов задоволено частково, а отже судовий збір слід було вирахувати відповідно відсотку задоволених позовних вимог, при цьому навів свій розрахунок та вважає, що позов задоволено на 42%.
Щодо витрат на правничу допомогу, також вважає, що суд першої інстанції мав стягнути пропорційно до задоволених позовних вимог.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У підтвердження заперечень проти апеляційної скарги вказує, що представником позивача некоректно викладені посилання на норми Закону в апеляційній скарзі та спотворені обставини, на які позивачка посилалася у своїй позовній заяві.
Спільна дочка перебуває на повному її утриманні, відповідач допомоги на її утримання не надає.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Частиною 4 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається з рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 31.08.2023, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 08.04.2022 перебували у зареєстрованому Кременчуцьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) актовий запис № 66, шлюбі який розірвано вказаним рішенням.( т.1 а.с.4)
Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 16.08.2022, сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.5)
З довідок № 1631-5001950916 та № 1631-5002081719 від 02.09.2022 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є внутрішньо переміщеними особами (т.1 а.с.7-8)
Як вбачається з наказу № 18/10 від 18.10.2022, ОСОБА_2 перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 18.10.2022 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 ( т.1 а.с.14)
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наразі проживає з позивачкою. 
Як вбачається з квитанцій, наданих відповідачем, останній в період часу з липня 2023 року по квітень 2025 року перераховував кошти та зазначав у призначенні платежу: на утримання доньки; на утримання доньки ОСОБА_3 ; на утримання дружини, на утримання колишньої дружини (т.1 а.с. 30-43)

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності та обгрунтованості позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дочки, однак, зменшуючи відсоток аліментів, які необхідно стягувати на утримання позивачки до 1/6 частини доходу, суд першої інстанції виходив з того, що саме такий розмір аліментів забезпечить рівномірне утримання відповідачем самого себе та інших осіб, які перебувають на його утриманні.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно із ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За змістом ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
С статтею 181 СК України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. 
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч.3 ст.181 СК України).
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, дочка, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 року у справі №759/10277/18).
Отже, доводи апеляційної скарги щодо необхідності саме позивачці доводити його платоспроможність є безпідставними і необгрунтованими.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Згідно зі статтею 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.
Згідно з положеннями статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
Отже, подання суду доказів того, що дружина, яка вагітна чи з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.
За правилами ч.1 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Колишня дружина — це жінка, з якою чоловік перебував в офіційно зареєстрованому шлюбі, що був розірваний (розлучення). Вона перестає бути членом сім`ї у юридичному розумінні, якщо не проживає спільно, але може мати право на утримання, якщо розлучення відбулося нещодавно або вона стала непрацездатною.
Отже, посилання скаржника на відсутність підстав для стягнення аліментів, так як позивачка не є його дружиною на час подачі позову до суду, є безпідставним.
Посилання відповідача про те, що до моменту подачі позову він добровільно сплачував аліменти на утримання дочки та на утримання колишньої дружини і про те, що донька фактично знаходиться на утриманні обох батьків, не впливають на визначення розміру аліментів, натомість здійснені ним перекази можуть бути враховані під час виконання судового рішення про стягнення аліментів.
Доводи апеляційної скарги щодо перебування на його утриманні хворої матері також не заслуговують на увагу, так як грунтуються на припущеннях, оскільки наявні в матеріалах справи докази :(копія свідоцтва про народження(т.1 а.с.64 зворот)) – свідчить про наявність у відповідача матері; (медичні виписки ( т.1 а.с.60 зворот- 61) – свідчать про наявність хвороб у ОСОБА_4 ; надані відповідачем чеки та квитанції( т.1 а.с.62-64)) – свідчать про витрати відповідача, однак вони не містять відомостей для кого саме були проведені вказані витрати та на чиї саме рахунки перераховані кошти та з якою ціллю.
Таким чином, відповідачем не надано належних і достатніх доказів перебування на його утриманні матері чи будь якої іншої особи.
Наявність в матеріалах справи висновків лікарів та обстежень ОСОБА_1 (т.1 а.с.65-67) свідчить про наявність у відповідача ряду захворювань, однак матеріали справи не містять відомостей, що наявність цих захворювань заважає йому працювати та отримувати постійний дохід.
Отримання позивачкою виплат на своє утримання та утримання дочки як ВПО, також не впливають на визначення судом розміру аліментів та їх призначення.
Існування додаткових витрат на утримання дитини (на лікування, навчання та інш.) не впливає на вирішення цього спору. 
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не надала жодних доказів витрачання власних коштів на утримання дочки, оскільки сам факт проживання дитини разом з матір`ю свідчить про перебування дитини на її утриманні.
Беручи до уваги встановлені у цій справі обставини, колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром аліментів.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного обрахунку судом першої інстанції судового збору та витрат на правничу допомогу також не заслуговують на увагу суду, оскільки суд першої інстанції стягнув на користь держави судовий збір за одну позовну вимогу, щодо стягнення аліментів на утримання дочки, тоді як позивачем було заявлено дві позовні вимоги, а витрати на правничу допомогу обраховані з урахуванням принципу справедливості та розумності.
Проаналізувавши питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, наведені апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд 
У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги адвоката Заярного Олександра Сергійовича, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 10 листопада 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 06 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2026 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов 

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов