ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4953/26 Справа № 211/13364/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Грубник О. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/13364/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання – Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивачка -   ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 січня 2026 року, яке ухвалено суддею Грубником О.М.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 15 січня 2026 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопада 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом вселення та передачі ключів.
Позовна заява мотивована тим, що, в період перебування у шлюбі, сторони, згідно з договором купівлі-продажу від 05 травня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Криворізького районного нотаріального округу Риковою Т.В., придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області по цивільній справі №211/3488/255 визнано квартиру у буд. АДРЕСА_2 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з рівними частками по частини кожному із подружжя. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 травня 2025 року по справі №211/3488/22 рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 серпня 2024 року залишено без змін. 
Право власності на 1/2 частини квартири зареєстровано за позивачкою, про що міститься відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
ОСОБА_1 виїхала разом з дитиною закордон. Наприкінці жовтня 2025 року, позивачка приїхала в Україну та намагалася зайти в належну їй квартиру, однак, виявилося, що замки в квартирі були змінені, ОСОБА_2 її у квартиру не впустив та вчиняє перешкоди у користуванні власністю. З цього приводу ОСОБА_3 звернулася до працівників поліції, однак, вони лише зареєстрували її повідомлення та ніяк на нього не відреагували, тому вона так і не має доступу до своєї квартири. ОСОБА_2 відмовляється йти на будь-який контакт. Самостійно потрапити у квартиру ОСОБА_1 не має можливості та, маючи перешкоди у користуванні власним майном, вимушена звернутися до суду.
Посилаючись на викладене, позивачка просила суд: усунути їй перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення та передачі ключів.
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 січня 2026 року позовні вимоги задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 частиною квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та вселено ОСОБА_1 у квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1211,20 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції незаконно переклав тягар доказування на відповідача. Вважає, що позивачка зловживає своїми правами, адже, навіть у суді вона не заперечувала факт свого проживання за межами України. При цьому, позивачка офіційно не зверталася до відповідача для отримання ключів чи мирного врегулювання питання доступу до житла. Вимога про примусове вселення за відсутності реальної потреби у житлі та постійного перебування в іншій країні є очевидним зловживанням процесуальними правами. Таким чином, вважає, що позов подано не для захисту права на житло, а з метою штучного створення конфлікту. 
Суд поклав обов`язок вселити позивачку безпосередньо на відповідача, що є незаконним, оскільки вселення — це виключна функція органів державної виконавчої служби у межах виконавчого провадження. Крім того, суд не визначив порядок користування конкретними кімнатами, що робить рішення нездійсненним та завідомо створює ґрунт для нових конфліктів.
Суд взагалі не надав оцінки тому факту, що у квартирі проживає малолітня дитина — ОСОБА_4 , 2025 року народження. Згідно зі ст. 161 СК України та принципами Конвенції про права дитини, інтереси дитини є пріоритетними. Примусове вселення особи, з якою існують неприязні стосунки, до двокімнатної квартири зруйнує сталий побут дитини та порушить її право на психологічний комфорт, що є порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини (право на повагу до приватного життя).
Стягнута сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн є абсолютно завищеною та не відповідає критеріям розумності. Позовна заява є типовою (шаблонною), справа розглядалася у спрощеному провадженні. Суд проігнорував заперечення відповідача щодо неспівмірності цих витрат та порушив вимоги ч. 4 ст. 137 ЦПК України.
Крім того, після відкриття апеляційного провадження у даній справі, відповідачем ОСОБА_2 подано клопотання про витребування доказів та зобов`язання Органу опіки та піклування Довгинцівської районної в місті ради провести обстеження житлово-побутових умов у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , та надати суду письмовий висновок щодо можливості вселення трьох осіб без порушення прав малолітньої дитини, яка вже проживає у квартирі, у задоволенні якого колегією суддів було відмовлено.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Примаков К.О., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Примакова К.О., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 05 червня 2015 року, зареєстрованому Саксаганським районним у місті Кривому Розі РАЦС. 
Подружжя має малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В період перебування в шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за договором купівлі-продажу від 05 травня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Криворізького районного нотаріального округу Риковою Т.В., придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області по цивільній справі №211/3488/255, визнано квартиру у буд. АДРЕСА_2 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з рівними частками по частини кожного із подружжя.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 травня 2025 року по справі №211/3488/22 рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 серпня 2024 року залишено без змін. 
Право власності на 1/2 частини квартири зареєстровано за позивачкою ОСОБА_1 , про що містяться відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Згідно інформаційної довідки №436622589 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на рухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості майна від 23 липня 2025 року ОСОБА_1 має спільної частки на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .
ОСОБА_1 виїхала, разом з дитиною, закордон та повернулася в Україну наприкінці жовтня 2025 року. 
Позивачка ОСОБА_1 намагалася зайти в квартиру АДРЕСА_5 , частина якої належить їй, однак, виявилося, що замки в квартирі були змінені, ОСОБА_2 її у квартиру не впустив та вчиняє перешкоди у користуванні власністю, у зв?язку з чим ОСОБА_3 звернулася до працівників поліції, про що свідчить талон-повідомлення єдиного обліку №26116 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивачки в частині наявності у неї перешкод у користуванні власністю та наявність у зв`язку з цим підстав для зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні власністю, а саме  у доступі та користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_4 , вселення ОСОБА_1 у квартиру та зобов`язання ОСОБА_2 передати їй ключі від квартири.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках, встановлених законом.
Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі – Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). 
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивачка ОСОБА_1 позбавлена права користування власністю та доказів протилежного відповідачем не надано.
Натомість, у сенсі положень статті 391 ЦК України, яка передбачає захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, вимога власника про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (негаторний позов) може бути пред`явлена у межах строку існування правопорушення (якщо перешкоди усунено, то відпадають і підстави на пред`явлення негаторного позову); до таких вимог позовна давність не застосовується. Власник майна як позивач не зобов`язаний доводити неправомірність дій відповідача; власник має доказати факт існування перешкод у здісненні користування та розпорядження майном. Особа, яка створює перешкоди, як то відповідач, має довести правомірний характер своєї поведінки для того, щоб позов не підлягав задоволенню.
Позивачка ОСОБА_1 є співвласницею квартири за адресою: АДРЕСА_4 , де її частка становить 1/2. В квартирі проживає відповідач ОСОБА_2 , разом зі свою сім?єю, який не допускає співвласника ОСОБА_1 до квартири, створюючи їй тим самим перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном – 1/2 часткою квартири. 
Перешкоди позивачці, як співвласниці, зі сторони відповідача ОСОБА_2 у здійсненні права користування та розпорядження майном, що є об`єктом права спільної часткової власності, наявні, факт існування перешкод у користуванні цим майном доведений, що ж до відповідача, то ним правомірний характер своєї поведінки не доведений. 
За таких обставин, правові підстави для відмови ОСОБА_1 у задоволенні вимог про усунення перешкод у здійсненні нею, як співвласницею, права користування та розпорядження квартирою відсутні. ОСОБА_1 , як співвласниця квартири, має право використовувати помешкання за його цільовим призначенням як-то для власного проживання, так і для проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. 
Доводи ж апеляційної скарги про те, що відповідачем не чиняться перешкоди ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою спростовуються вищевикладеним.
Більш того, заявляючи в апеляційній скарзі про відсутність перешкод ОСОБА_1 у користуванні власністю, відповідач ОСОБА_2 даний позов не визнає та заперечує проти задоволення позовних вимог, що вочевидь свідчить про наявність неприязних стосунків між сторонами та підтверджує доводи позивачки, викладені в позовній заяві.
Доводи ж апеляційної скарги про те, що оскаржуваним рішенням суду порушуються права малолітнього ОСОБА_4 , 2025 року народження, колегією суддів не приймаються, оскільки, як встановлено матеріалами справи, співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_4 , є виключна сторони у справі, а вселення відповідачем ОСОБА_2 до квартири свого малолітнього сина ОСОБА_4 , 2025 року народження, не надає останньому перевагу над правами другого співвласника цієї житлової квартири – позивачки ОСОБА_1 , непорушність прав якої, як співвласника, гарантовано Конституцією України.
Не можна погодитись й з доводами апеляційної скарги про те, що невирішеним залишається питання про порядок користування даною квартирою, оскільки визначення порядку користування квартирою за адресою: АДРЕСА_4 , між її співвласниками не є предметом даного спору. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу й на ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 , які співвласник спірної квартири, й сам не позбавлений права на звернення до суду з такими позовними вимогами.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що стягнута сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн є абсолютно завищеною та не відповідає критеріям розумності, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.
Згідно з ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Відповідно до ст.137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі № 596/2305/18.
Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі №922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до п.8 ч.2 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У позові позивачка просила стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
На підтвердження розіру судових витрат на професійну правничу допомогу, позивачкою суду надано копію ордеру про надання правової допомоги від 29.10.2025 року № б/н, укладений між адвокатом Примаковим К.О. та ОСОБА_1 , копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, розрахунок виконаних робіт з правничої допомоги з зазначенням опису виконаних робіт, квитанцію прибуткового касового ордеру від 29.10.2025 на суму 10000,00 грн.
При визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.
Враховуючи, складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн, що є співмірним з наданим обсягом послуг, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення  Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 січня 2026 року- залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: