Справа № 523/9627/21
Провадження №2/523/1759/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" квітня 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд м. Одеси в складі: 
головуючого судді – Мурманової І.М. 
за участі секретаря судового засідання – Ловигіна О.С. 
представника позивача за первісним позовом – адвоката Черевиченко Н.А. 
розглянувши у відкритому судовому в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Суворовського (Пересипського) районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26.09.2003 року між ним та відповідачем у справі було зареєстровано шлюб, однак у 2015 році шлюб між подружжям було розірвано. Під час перебування у шлюбі подружжя побудувало будинок АДРЕСА_1 , який 13.09.2013 року був зареєстрований на ОСОБА_2 . Також, позивач зазначив, що в 2016 році ОСОБА_2 , зверталась до суду з питанням щодо поділу майна подружжя, однак через неявку позивача, позов було залишено без розгляду. 
На підставі викладеного просить, визнати спільною сумісною власністю житловий будинок АДРЕСА_1 , визнати за позивачем право власності на частину будинку та покласти судові витрати на відповідача у справі. 
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторонам направлено копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву. 
Також, ухвалою суду від 14.06.2022 року було частково задоволено клопотання позивача, накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.46-47). 
На адресу суду 19.04.2022 року (вх. № 6917) надійшла зустрічна позовна заява за підписом  ОСОБА_2 . Згідно зустрічного позову, відповідач просить: визнати спільною сумісною власністю будинок АДРЕСА_1 ; визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_2 , автомобіль Toyota Highlander, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; визнати право власності на частину будинку АДРЕСА_1 ; визнати право власності на частини квартири АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості за належну їй частину автомобіля; та стягнути з відповідача судовий збір. 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що позивач при зверненні до суду не визначив все майно, що належить подружжю на праві спільної власності. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу між сторонами не було досягнуто згоди щодо поділу майна, а тому відповідач за первісним позовом просить суд прийняти до спільного розгляду зустрічну позовну заяву. 
Ухвалою суду від 14 вересня 2022 зустрічну позову заяву залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. 177 ЦПК України. 
На виконання вимог ухвали 22.11.2022 року (вх. № 23053) адвокат Продан М.О. подав клопотання про усунення недоліків та квитанцію про сплату судового збору. 
Ухвалою суду від 23 січня 2023 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя (а.с.107). 
Не погоджуючись з позовними вимогами за зустрічним позовом 23.02.2023 року (вх. № 4980) ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву. Згідно відзиву, відповідач зазначив, що позовні вимоги позивача за зустрічним позовом є недоведеними, позивачем не надано доказів щодо обсягу майна, яке остання просить визнати спільним та поділити, позивач пропустила строки звернення до суду тощо. Просить відмовити в задоволенні зустрічного позову (а.с.117-120). 
Окремо, відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с.121-122). 
Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року було частково задоволено клопотання представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвоката Продан Миколи Отарійовича про витребування доказів.
Витребувано від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області (філія ГСЦ) - копії документів на підставі яких була здійснена реєстрація автомобіля HYUNDAI-H-I номерний знак НОМЕР_2 , який було відчужено ОСОБА_3 та копії документів щодо зняття цього автомобіля з обліку у зв`язку відчуженням; копії документів на підставі яких була здійснена реєстрація автомобіля Toyota Highlander номерний знак НОМЕР_1 , який було відчужено ОСОБА_4 та надано інший номерний знак НОМЕР_3 та копії документів щодо зняття цього автомобіля з обліку у зв`язку з відчуженням (а.с.153) 
На виконання ухвали про витребування доказів, на адресу суду 28.08.2024 року (вх. № 5508) надійшов лист-відповідь від Головного сервісного центру МВС РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (філія ГСЦ МВС) ТСЦ МВС № 5141 (а.с.161-162).
Ухвалою суду від 10 вересня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено слухання справи до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.164-165). 
Разом з цим, на адресу суду 23.01.2025 року (вх. №2427) надійшло клопотання за підписом представника позивача адвоката Продана М.О. про призначення судової транспортно-товарознавчої експертизи (а.с.172-173). 
Ухвалою суду від 23 січня 2025 року клопотання представника позивача за зустрічним позовом  ОСОБА_2 адвоката Продан Миколи Отарійовича про призначення судової автотоварознавчої експертизи – задоволено. 
Призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання:
1.Яка середня ринкова ціна колісного транспортного засобу Toyota Highlander 2010 року виготовлення номерний знак НОМЕР_1 , без урахування фактичного технічного стану, станом на момент відчуження (12.04.2016 рік)? 
2.Яка середня ринкова ціна колісного транспортного засобу HYUNDAI-H-I 2006 року виготовлення, номерний знак НОМЕР_2 , без урахування фактичного технічного стану, станом на момент відчуження (12.04.2016 рік)? 
Проведення експертизи доручено експертам Одеського науково – дослідного інституту судових експертиз. Проведення експертизи проводити без огляду транспортних засобів на підставі матеріалів цивільної справи. 
Попереджено експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України.
Надано експертам для проведення експертизи матеріали цивільної справи № 523/9627/21.
На адресу суду 04.03.2025 року надійшло клопотання експерта та рахунок на оплату вартості проведення експертизи (а.с.194-197). 
На адресу суду 12.08.2025 року надійшов лист про залишення ухвали суду про призначення експертизи без виконання, з підстав відсутності сплати вартості за проведення експертизи (а.с.178). 
Ухвалою суду від 08 вересня 2025 року - поновлено провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (а.с.179-180). 
В судовому засіданні, яке відбулось 09.02.2026 року, представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5 зазначив, що у нього втрачено зв`язок з клієнтом, а тому, сторона, яка заявляла клопотання про проведення експертизи не змогла його оплатити. Зазначив, що експертиза є важливою для визначення вартості проданих авто, а тому просив надати додатковий час для з`ясування позиції з клієнтом (а.с.192). 
В судове засідання призначене на 15 квітня 2026 року, представник позивача за зустрічним позовом адвокат Продан М.О. не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином та своєчасно (а.с.200), про причини не явки суду не повідомив, з будь-якими заявами на адресу суду не звертався. 
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Черевиченко Неллі Анатоліївна суду пояснила, що позовні вимоги за первісним позовом підтримує та просить їх задовольнити. 
Щодо не явки представника відповідача та позивача за зустрічним позовом адвоката Продана М.О. просила визнати не явку не поважною та продовжити розгляд справи, просила врахувати обставину того, що позивач за зустрічним позовом будучи обізнаним та повідомленим про час та місце слухання справи до суду не з`явився, та не повідомив про причини не явки, така не явка не є першою, експертиза була не проведена з підстав не сплати вартості, крім іншого, клопотання на проведення експертизи було подано з порушенням встановлених строків: під час розгляду справи по суті, всі зазначені обставини свідчать, що позивач за зустрічним позовом зловживає процесуальними правами та обов`язками. 
Заслухавши думку представника позивача за первісним позовом, яка наполягала на продовжені розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. 
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Нормами процесуального закону визначено право кожної особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у порядку, встановленому ЦПК України.
Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Проте слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.
Судом враховується обставина того, що справа в провадженні суду перебуває з 2021 року, судом враховується обставина того, що розгляд справи раніше вже неодноразово було відкладено з підстав того, що позивачем за зустрічним позовом, були подані заяви про відкладення слухання справи, а відтак повторна не явка представника позивача за зустрічним позовом, розцінюється судом, як зловживання процесуальними правами та обов`язками. 
У ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. зловживання правом визначається як діяльність або дії, спрямовані на скасування прав та свобод, визнаних у Конвенції, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Зловживання процесуальними правами це процесуальне правопорушення, яке характеризується умисними недобросовісними діями учасників цивільного процесу (їх представників), що призводять до порушення процесуальних прав інших учасників процесу, з метою перешкоджання судочинству, що є підставою для застосування судом процесуальних санкцій (позбавлення права на процесуальну дію або застосування судом інших негативних юридичних наслідків, передбачених законом).
Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухваленню законного та обґрунтованого рішення, а також створенню особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав і так само прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним (аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 12.08.2019 у справі №905/945/18, від 16.10.2019 у справі №906/936/18 та від 06.05.2021 у справі №910/6116/20).
Зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа реалізує свої процесуальні права і вчиняє передбачені процесуальним законодавством процесуальні, дії, але робить це на шкоду іншим особам, з метою, яка не співпадає з завданням ч. 1 ст. 2 ЦПК України, якою передбачено, що - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Верховний Суд зазначив, що доволі важко провести межу між правомірною реалізацією власних прав і зловживанням правами, оскільки зовні вони виглядають однаково (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).
Зловживання процесуальними правами є можливим, якщо внаслідок реалізації права створюється перешкода у вирішенні завдань цивільного судочинства. Механізм зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа, яка прагне до досягнення певних правових наслідків, здійснює процесуальні дії, з якими закон пов`язує настання таких наслідків, при цьому її дії мають штучний характер, тобто не ґрунтуються на об`єктивних обставинах.
Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти умисні і несумлінні дії учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних з наслідками, до яких вони можуть призвести; використанні наданих прав усупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження; перешкоджанні діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ; необґрунтованому перевантаженні роботи суду.
Процесуальні права надані законом особам, які беруть участь у процесі, для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню. Щоразу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, затягування розгляду, створення перешкод опоненту), вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.
Отже, судом встановлено, що справа в провадженні суду перебуває з 2021 року, тобто провадження за вказаною справою, пов`язаною з вирішенням поділу спільного майна подружжя, в провадженні суду 5 років, що виходить за межі розумного строку, передбаченого для розгляду справ та порушує право позивача за первісним позовом на вирішення спору. 
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку щодо можливості продовження розгляду справи за відсутності представника позивача за зустрічним позовом, який не повідомив про причини не явки. 
Заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом, яка просила позов задовольнити та відмовити за недоведеністю в зустрічному позові, дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами на підтвердження та спростування позовних вимог, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають до задоволення, зустрічним позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. 
Щодо позовних вимог за первісним позовом, так звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначив, що під час перебування у шлюбі подружжя побудувало будинок АДРЕСА_1 , який 13.09.2013 року був зареєстрований на ОСОБА_2 . 
На підставі викладеного просить, визнати спільною сумісною власністю житловий будинок АДРЕСА_1 , визнати за позивачем право власності на частину будинку та покласти судові витрати на відповідача у справі.
З даного приводу суд зазначає, що відповідно до зустрічного позову, позивач зазначила (а.с.60), що визнає первісні позовні вимоги, однак через приховування позивачем наявності іншого майна вимушена звернутись до суду з зустрічним позовом. 
Отже, суд з огляду на подану заяву, робить висновок, що відповідач фактично визнала позовні вимоги за первісним позовом. 
Судом досліджуються наступні документи. 
Так, згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2015 року (справа №523/15219/15-ц) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 26 вересня 2003 року в міському відділі ДРАЦС Одеського обласного управління юстиції, актовий запис № 1187 – розірвано. 
Рішення суду набрало законної сили 06.11.2015 року (а.с.20-21). 
Так, відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.09.2013 року житловий будинок АДРЕСА_1 , на праві власності зареєстровано за ОСОБА_2 форма власності: приватна, частка власності:1/1 (а.с.6). 
Реєстрація права власності на житловий будинок також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.7-8). 
Отже, на підтвердження первісного позову, позивачем надано докази щодо житлового будинку, право власності на який було зареєстровано за відповідачем в період перебування подружжя у зареєстрованому шлюбі, тобто в 2013 році. 
Щодо зустрічних позовних вимог. 
Позивач за зустрічним позовом просить: 
визнати спільною сумісною власністю будинок АДРЕСА_1 ; 
визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_2 , 
автомобіль Toyota Highlander, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; 
автомобіль HYUNDAI-H-I 2006 року виготовлення, номерний знак НОМЕР_2 
визнати право власності на частину будинку АДРЕСА_1 ; визнати право власності на частини квартири АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості за належну їй частину автомобілів; та стягнути з відповідача на користь держави судовий збір. 
На підтвердження позовних вимог позивачем надано наступні докази. 
Так, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності квартира АДРЕСА_2 на праві власності зареєстрована 13.04.2016 року за ОСОБА_1 . Документи надані для державної реєстрації: договір дарування виданий 13.04.2016 року, розмір частки: 1/1 (а.с.123-124). 
Щодо автомобілів, компенсацію вартості яких позивач просила стягнути на свою користь. 
Так, судом згідно листа відповіді Головного сервісного центру встановлено, що 11.02.2015 року (тобто в період перебування в зареєстрованому шлюбі) ТЗ HYUNDAI-H-I 2006 року виготовлення, номерний знак НОМЕР_2 було перереєстровано на ОСОБА_1 . 
В подальшому, 12.04.016 року (після розірвання шлюбу) даний ТЗ було перереєстровано на нового власника ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу 00232/5142/2016 від 09.04.2016 року. 
Щодо автомобіля Toyota Highlander, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 23.08.2014 року (тобто в період перебування у шлюбі) даний ТЗ було перереєстровано на ОСОБА_1 .
В подальшому, 12.04.2016 року (після розірвання шлюбу) даний ТЗ було перереєстровано на нового власника ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу 00231/5142/2016 від 09.04.2016 року. 
У листі відповіді вказано, що термін зберігання підстав для реєстрації ТЗ та зняття з обліку ТЗ становить 3 роки, а відтак документи не збереглись (а.с.161-162). 
На підтвердження дійсної ринкової вартості ТЗ, які були відчужені відповідачем після розірвання шлюбу, судом було призначено експертизу, однак товарознавча експертиза вартості рухомого майна не була проведена з підстав не сплати вартості послуг експерта, матеріали були повернуті без виконання. 
Інших належних та допустимих доказів вартості рухомого майна, позивачем не надано. 
Вирішуючи заявлені позовні вимови суд виходить з наступного. 
Частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначено, що вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. 
Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. 
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20, вказано, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. 
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчиненні узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникла необхідність повторного звернення до суду. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц). 
Таким чином, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку щодо задоволення зустрічного позову в частині визнання за позивачем права власності на частину будинку АДРЕСА_1 , в решті позовних вимог слід відмовити у зв`язку з недоведеністю позову, та відповідно задоволення позовних вимог за первісним позовом щодо визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. 
Відповідно до положення ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволеним вимогам. 
Відповідно, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача за первісним позовом ОСОБА_1 підлягають до стягнення понесені судові витрати у розмірі: 14 712 гривень. 
Керуючись ст.ст. 12, 76-81, 89, 95, 141, 258, 259, 263, 268, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя – задовольнити. 
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 200, 3 кв.м. житловою площею 78, 3 кв.м. – спільною сумісною власністю подружжя. 
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) - право власності на частину будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 200, 3 кв.м. житловою площею 78, 3 кв.м. 
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі: 14 712 гривень. 
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя – задовольнити частково. 
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 , загальною площею 200, 3 кв.м. житловою площею 78, 3 кв.м. – спільною сумісною власністю подружжя. 
Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) - право власності на частину будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 200, 3 кв.м. житловою площею 78, 3 кв.м.
В решті позовних вимог – залишити без задоволення. 
Судові витрати за зустрічним позовом віднести за рахунок позивача  ОСОБА_2 . 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 24.04.2026р. 
Суддя: