ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

11 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 201/11033/25 (суддя Батманова В.В., м. Дніпро)	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),
суддів: Шальєвої В.А., Іванова С.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 17 жовтня 2025 року у справі №201/11033/25 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Полтавській області про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,-
ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 04 вересня 2025 року звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції у Полтавській області в якому, просить скасувати постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №5602594 від 29.08.2025, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 грн за ч.1 ст. 122 КУпАП.
Позов обґрунтовано тим, що відповідачем не доведено вчинення позивачем адміністративного правопорушення за яке його притягнуто до адміністративній відповідальності зазначеною постановою.
Рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 17 жовтня 2025 року у справі №201/11033/25 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що факт вчинення позивачем правопорушення підтверджується оглянутим в судовому засіданні відеозаписом з пристрою вимірювання швидкості руху. Дії інспектора поліції при розгляді справи про адміністративне порушення щодо позивача є правомірними. Доводи позивача не спростовують наявність обставин що підтверджують вчинення правопорушення позивачем.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач оскаржив його в апеляційному порядку, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти «нове рішення, по суті позовних вимог.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував письмову відповідь позивача на відзив відповідача. 
Зазначає, що судом першої інстанції «всі докази та обов`язок доведення покладені на позивача»; лазерний вимірювач TruCam не можно використовувати в ручному режимі; 
Посилається на те, що зазначення в судовому рішенні доводи позивача «зводяться до намагання уникнути відповідальності за вчинене правопорушення» є процесуально некоректними.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що згідно з постановою по справі про адміністративне правопорушення від 29.08.2025 серії ЕНА №5602594 29.08.2025 о 19 год. 29 хв., позивач, керуючи транспортним засобом «BMW 520I», д/н НОМЕР_1 по а/д М03 Київ Харків Довжанський на 306 км в межах м. Решетилівка рухався в населеному пункті зі швидкістю 74 км/год, при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху більше як на 20 км/год, чим порушив п. 12.4 Правил дорожнього руху. Швидкість руху вимірювалась приладом TruCam ТС 008425. 
Вказаною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340 грн за ч. 1 ст. 122 КУпАП.
Крім того, з оглянутого відеозапису наданого відповідачем вбачається, що позивач дійсно рухався у місці, як це вказано у постанові. Вказане підтверджується наданими доказами зафіксованими на прилад TruCam LTI 20/20 ТС 008425з відповідними сертифікатами, свідоцтвами та висновками експерта, копії яких надані відповідачем разом із відзивом. 
Законність та обґрунтованість вищезазначеної постанови є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскарженого рішення, виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до пункту 12.9 (Б) ПДР України водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29 3.29 «Обмеження максимальної швидкості», 3.31 3.31 «Зона обмеження максимальної швидкості» або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «й» пункту 30.3 цих Правил.
Дорожній знак визначений пунктом 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» забороняє рух зі швидкістю, що перевищує зазначену на знаку, у спірних відносинах за умовами знаку максимальна швидкість руху не повинна перевищувати 70 км/год.
Згідно зі ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
В силу п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею ст. 251 КУпАП визначено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Отже, доказами є які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.
В силу ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху повинна містити, у тому числі, відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.
Відповідно до ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Так, положення зазначеного Закону надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.
Із матеріалів справи видно та в оскаржуваній постанові зазначено, що адміністративне правопорушення зафіксоване лазерним вимірювачем TruCam LTI 20/20 ТС008425.
На підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення відповідачем до відзиву на позовну заяву надано оптичний диск із відеозаписами та фотознімки (а.с.56).
Як з`ясовано судом першої інстанції у судовому засіданні та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, з відеозапису з пристрою вимірювання швидкості руху, видно, що автомобіль під керуванням позивача рухався в населеному пункті, по а/д М03 Київ Харків Довжанський на 306 км в межах м. Решетилівка, зі швидкістю 74 кілометри на годину, при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху більше як на 20 км/год. 
На відеозаписі зафіксовано рух саме автомобілю «BMW 520I», із номерним знаком НОМЕР_1 по а/д М03 Київ Харків Довжанський на 306 км в межах м. Решетилівка.
Отже, у судовому засіданні судом першої інстанції було правильно з`ясовано обставини того, що автомобіль під керуванням позивача рухався в населеному пункті, по а/д М03 Київ Харків Довжанський на 306 км в межах м. Решетилівка, зі швидкістю 74 кілометрів на годину, при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху більше як на 20 км/год, що підтверджується наданими відповідачем доказами. 
Зазначений фотофайл фіксації вчинення позивачем адміністративного правопорушення здійснено лазерним вимірювачем TruCam LTI 20/20 ТС008425.
Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що, відповідно до інструкції по експлуатації «Laser Technology, Inc. Руководство по TruCam» лазерний вимірювач TruCam LTI 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізнює режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.
Для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується похибка приладу +- 2 км/год. Прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15 м до 1200 м.
З відстані у 350-400 м. поліцейським виконується наведення позначки оптичного прицілу на цільовий автомобіль і натискається спусковий гачок приладу. Прилад починає вимірювання швидкості і включає запис відео, при цьому чути характерний звук низького тону.
Отже, у спірних відносинах фіксація правопорушення здійснена на дозволеній інструкцією з експлуатації відстані при достатньому освітленні.
Із наданого фотознімку можливо ідентифікувати марку, державний номерний знак транспортного засобу, швидкість руху якого зафіксованого інспектором за допомогою TruCam.
Доводи позивача щодо неправильного вимірювання інспектором швидкості руху за допомогою TruCam, внаслідок того, що лазерний пристрій тримався у руках, а не був закріплений, колегією суддів не приймаються, оскільки згідно з матеріалами справи, використання відповідачем лазерного вимірювача відбулось відповідно до його технічних характеристик та з дотриманням інструкції по його експлуатації, які дозволяють використовувати цей пристрій як в автоматичному так і в ручному режимі.
Водночас у відзиві на апеляційну скаргу відповідач також обґрунтовано звернув увагу на те, що жодними нормами КУпАП та Закону України "Про національну поліцію" не передбачено обмеження поліції використовувати фототехніку і відеотехніку виключно в межах дії будь-яких дорожніх знаків. 
Також, суд апеляційної інстанції вважає такими, що не впливають на правильність рішення суду першої інстанції посилання позивача на те, що суд першої інстанції не надав оцінки доводам позивача, як на підставу для скасування оскаржуваної постанови, а саме на те, що автомобіль поліції стояв на узбіччі, працівники поліції, на його думку, не представились та інші дії поліцейських, що можуть тягнути за собою дисциплінарну відповідальність поліцейського, оскільки позивач не зазначає як це вплинуло на розгляд справи про адміністративне правопорушення та на думку колегії суддів це не впливає на наявність чи відсутність обставин, що підтверджують наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення. 
В п. 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (Заява N63566/00) Європейський суд з прав людини нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N303-A, параграф 29).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені в апеляційній скарзі позивача, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними. 
Проте, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача проте, що оцінка судом першої інстанції доводів позивача, як таких, що «зводяться до намагання уникнути відповідальності за вчинене правопорушення» є процесуально некоректними. Однак це не впливає на правильність рішення суду першої інстанції.
При цьому суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи позивача про те, що судом першої інстанції «всі докази та обов`язок доведення покладені на позивача», оскільки цей висновок під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції підтвердження не знайшов. 
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 17 жовтня 2025 року у справі №201/11033/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 11 лютого 2026 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко 

суддя В.А. Шальєва 

суддя С.М. Іванов