УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 753/12577/21-ц
провадження № 61-10138ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мундірова Вікторія Миколаївна, на постанову Київського апеляційного суду від 19 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2021 року   ОСОБА_1 звернулась з позовом до     ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Позов мотивувала тим, що вона разом із спадкодавцем  ОСОБА_3  проживали однією сім`єю, починаючи з 2008 року, зокрема вели спільне господарство та мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом. У 2016 році після придбання садового будинку в АДРЕСА_1 переїхали до нього на постійне місце проживання. Стверджувала, що піклувалася про чоловіка, була постійно поряд з ним, супроводжувала його на швидкій до Київської міської лікарні № 1 Дарницького району м. Києва, де він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті спадкодавця позивач здійснила всі витрати на його поховання.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року матеріали цивільної справи передано за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 березня 2025 року позов задоволено.
Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без укладення шлюбу, в період з 2008 року до 6 липня 2018 року.
Стягнено із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 19 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 березня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 362 грн
5 серпня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мундірова В. М., за допомогою підсистеми «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 19 червня 2025 року.
Верховний Суд ухвалою від 25 серпня 2025 року залишив касаційну скаргу без руху та надав строк для усунення недоліків, а саме для подання заяви про поновлення строку на касаційне оскарження та доказів, що підтверджують поважність причин пропуску такого строку, а також виправленої касаційної скарги, оформленої у відповідності до вимог статті 392 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, надання доказів надсилання скарги та доданих до неї документів відповідачу.
На виконання вимог вказаної ухвали  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мундірова В. М., за допомогою підсистеми «Електронний суд» подала до Верховного Суду заяву про усунення недоліків та виправлену касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 ЦПК України.
Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
На виконання вимог ухвали Верховного Суду про залишення касаційної скарги без руху представник заявника надала скриншот картки руху документа з підсистеми «Електронний суд», з якого вбачається, що оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції отримала 8 липня 2025 року.
Касаційний суд дійшов висновку, що вказана представником заявника причина пропуску строку на касаційне оскарження судового рішення підтверджена наданим доказом, що свідчить про пропуск процесуального строку з поважних причин.
Встановлені обставини є підставою для поновлення заявнику строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 19 червня 2025 року.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 19 червня 2025 року визначено неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 369/5531/20, від 12 грудня 2019 року у справі № 686/11866/18, від 17 грудня 2019 року у справі № 361/5996/19-ц, від 5 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/17, від 9 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20, від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 17 січня 2024 року у справі № 361/5996/19-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (пунктом 1 статті 389 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позову та доведення факту спільного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без укладення шлюбу в період з 2008 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, вважав, що позивачемобрано неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Верховний Суд погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
Апеляційний суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився  ОСОБА_3 .
27 серпня 1991 року  ОСОБА_3 розірвав шлюб із ОСОБА_4 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла.
26 вересня 2006 року  ОСОБА_3  розірвав шлюб із ОСОБА_5 .
29 березня 2016 року  ОСОБА_3 та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу садового будинку, що розташований на території «Орхідея-3» садово-дачного кооперативу в АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , реєстровий номер № 315.
9 вересня 2016 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенція «Партнер» та ОСОБА_3 укладено договір № 01904 на охорону садового будинку, розташованого на території «Орхідея-3» садово-дачного кооперативу в АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_3 помер.
Позивачем надано суду копію накладної від 25 квітня 2016 року на придбання металевих дверей; копію чеку на придбання ліків 7 червня 2018 року; копії чеків на придбання будівельних сумішей в квітні 2016 року; копію чеку на придбання плитки 20 квітня 2016 року; копію замовлення покупці від 21 квітня 2016 року на придбання обладнання в ТОВ «Розумний дім»; копію чека від 20 лютого 2009 року на придбання DVD програвача та шнура. Апеляційний суд встановив, що у вказаних документах особа покупця не зазначена.
Також позивачем надано суду чорно-білі фото, на яких підписано «Елена, Георгий», і копію виписки з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 за час перебування на стаціонарному лікуванні з 25 травня 2018 року до 1 червня 2018 року; копію дослідження від 26 січня 2015 року; копію консультаційного висновку від 21 серпня 2014 року.
ОСОБА_1 також надано суду докази понесених витрат на поховання ОСОБА_3 , а саме копію договору - замовлення на організацію та проведення поховання від 7 липня 2018 року, укладеного  ОСОБА_1  та ритуальною службою СКП «Київський крематорій»; копію довідки про одержання праху № 9.98270К та чеку вартості послуг.
Апеляційний суд вважав, що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідно позивачу для вирішення спадкових прав після   ОСОБА_3 , оскільки, за її твердженням, під час спільного проживанн однією сім`єю зі спадкодавцем придбано садовий будинок в   АДРЕСА_1 ,
в якийвони переїхали, проживали в ньому, косметичнойогополіпшувалита встановили систему «Розумний дім». Крім того, позивач піклувалася про спадкодавця, зокрема надавала допомогу, забезпечувала ліками, тому відповідно до статті 1264 Цивільного кодексуУкраїни має право на спадкування за законом.
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.
Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України).
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
До спадкоємців четвертої черги належать, зокрема жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Подібні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Отже, особам, які проживають однією сім`єю без шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. 
Вказані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц і судом апеляційної інстанції з урахуванням встановлених фактичних обставин справи та підстав позову такі висновки враховано відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про обрання позивачем неефективного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від інших, установлених судом обставин (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19,  пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19).
Посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки Верховного Суду та висновок Великої Палати Верховного Суду колегія суддів відхиляє та звертає увагу, що суди під час вирішення спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду  від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17). Водночас колегія суддів зауважує, що постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 369/5531/20, на яку посилається заявник, відсутня в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц зробила висновок про неефективність вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу і від такого висновку Велика Палата Верховного Суду не відступала.
Отже, заявник не навів належних та достатніх доводів на спростування висновку суду апеляційної інстанції.
Верховний Суду зауважує, що відмова у задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту не є обмеженням доступу до правосуддя, а є реалізацією судом принципу законності та ефективності судового захисту. При цьому заявник не позбавлена процесуальної можливості звернутися до суду з новим позовом, обравши ефективний спосіб захисту порушених, на її думку, спадкових прав.
У пункті 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» (заява № 48553/99) зазначено, що відповідно до прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантоване статтею 6 § 1, повинно тлумачитися в контексті преамбули Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним із основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені у ній доводи не дають підстав вважати оскаржуване судове рішення незаконним.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки Велика Палата Верховного Суду уже викладала у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мундірова В. М., на постанову Київського апеляційного суду від 19 червня 2025 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Поновити ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мундірова Вікторія Миколаївна, строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 19 червня 2025 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мундірова Вікторія Миколаївна, на постанову Київського апеляційного суду від 19 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає
Судді С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська