ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" квітня 2026 р. Справа№ 910/10084/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Гаврилюка О.М.
суддів: Ткаченка Б.О. 
Майданевича А.Г. 

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН»
на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025
у справі № 910/10084/25 (суддя Блажівська О.Є.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «АКВАСТАР» 
про стягнення 32 555 грн 46 коп.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» (далі-позивач, ТОВ «ФК «АРАГОН») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АКВАСТАР» (далі-відповідач, ТОВ «АКВАСТАР») про:
- стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг (послуги з управління, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території), за період з березня 2019 року по квітень 2020 року, по квартирі №1 у будинку №2, що розташований за адресою: Київська обл., Бучанський р., м. Вишневе, вул. Вітянська у розмірі 8 481,70 грн; - стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг (послуги з управління, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території), за період з березня 2017 року по квітень 2020 року, по квартирі №5 у будинку №2, що розташований за адресою: Київська обл., Бучанський р., м. Вишневе, вул. Вітянська, у розмірі 10 049,44 грн; 
- стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг (послуги з управління, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території), за період з березня 2017 року по квітень 2020 року, по квартирі №166 у будинку №2, що розташований за адресою: Київська обл., Бучанський р., м. Вишневе, вул. Вітянська, у розмірі 14 024,32 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «ФК «АРАГОН» отримало право грошової вимоги до відповідача за договором про надання послуг з факторингу від 02.06.2025 №02/06.25 укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квартал-авіа Сервіс». 

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/10084/25 у позові відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які підтверджують факт надання спірних послуг, а також їх обсягу й тарифів.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованість по оплаті за послуги управління багатоквартирним будинком в загальному розмірі 32 555, 46 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/10084/25 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.
Скаржник зазначає, 02.06.2025 між ТОВ «Квартал-авіа Сервіс» та ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН» укладено договір про надання послуг з факторингу №02/06.25, відповідно до якого, ТОВ «Квартал-авіа Сервіс» зобов`язався за плату відступити Позивачеві право грошової вимоги, що виникло на підставі ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а Фактор стає виключним та єдиним кредитором за відповідним правом грошової вимоги, що виникло на підставі ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», та набуває всіх прав за них. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05.07.201 у справі №752/8842/14-ц, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20).
Отже, на думку скаржника, суд неправильно визначив характер правовідносин, змістивши акцент із вимоги про стягнення боргу, яка ґрунтується на договорі факторингу, на оспорювання статусу управителя будинку, що не є предметом розгляду.
Крім того, скаржник зазначає, що судом проігноровано подані ним докази наявності боргу, зокрема: належним чином оформлений розрахунок заборгованості; договір про надання послуг з факторингу №02/06.25 від 02.06.2025; реєстр боржників права вимоги до яких відступаються; розшифровки нарахувань. 

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

Відповідач своїм правом згідно з ч. 1 ст. 263 ГПК України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що відповідно до ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/10084/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М. (суддя-доповідач), суддів: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/10084/25 та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). 
Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження спричинені цим станом, тимчасові непрацездатності суддів, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/10084/25 розглядалась протягом розумного строку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, 02.06.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» (далі - Фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КВАРТАЛ-АВІА СЕРВІС» було укладено договір про надання послуг з факторингу №02/06.25.
Згідно з п. 1.1 договору Фактор зобов`язується передати грошові кошти в сумі 703 985 грн 69 коп. (далі - кошти) в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов`язується відступити Факторові своє право грошової вимоги, що виникло на підставі ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» до Боржників визначених в додатку №1 до даного договору в сумі, що сукупно становить розмір 1 607 284 грн 48 коп (далі - сума відступленої вимоги).
Фактор підтверджує наявність у нього права за чинним в Україні законодавством укладати та виконувати цей договір (п. 1.2 договору).
Клієнт відповідає перед Фактором за дiйснiсть грошової вимоги, але не відповідає за невиконання або неналежне виконання вимоги боржником (п. 1.3 договору).
Пунктом 1.6 договору передбачено, що Фактор займає місце клієнта (як кредитора) в зобов`язаннях, що виникли на підставі ч. 1ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», відносно усіх прав клієнта, у тому числі права одержання від боржників сум основного боргу в повному обсязі.
Відповідно до п. 1.9 договору право грошової вимоги переходить до Фактора з моменту підписання цього договору, після чого Фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. Разом з правом грошової вимоги Фактору переходить всі інші пов`язані з ним права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Згідно із п. 1. 10 договору з дати відступлення прав вимоги клієнт перестає бути стороною права грошовї вимоги, що виникло на підставі ч. 1ст. 9 ЗУ «Про житлові-комунальні послуги», а Фактор стає виключним та єдиним кредитором за відповідним правом грошової вимоги, що виникло на підставі ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та набуває всіх прав за ним. Право вимоги переходить до Фактора в повному обсязі, безвідклично та без можливості зворотного відступлення (без регресу). 
За цим договором клієнт відступає та передає Факторові право грошової вимоги в сумі 1 607 284, 48 грн (п. 2.1 договору).
Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з 02.06.2025 та моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (п. 5.1 договору).
Відповідно до реєстру боржників право вимоги до яких відступаються, сума та підстава заборгованості, який є невід`ємним додатком № 1 до договору про надання послуг факторингу №02/06.25 від 02.06.2025 до позивача перейшло право вимоги за зобов`язаннями відповідача щодо оплати житлово-комунальних послуг: по квартирі №1 в будинку №2, що розташований за адресою: Київська обл., Бучанський район, м. Вишневе, вул. Вітянська у розмірі 8 481,70 грн; по квартирі №5 в будинку №2, що розташований за адресою: Київська обл., Бучанський район, м. Вишневе, вул. Вітянська у розмірі 10 049,44 грн та по квартирі №166 в будинку №2, що розташований за адресою: Київська обл., Бучанський район, м. Вишневе, вул. Вітянська у розмірі 14 024,32 грн. 
Не пізніше тридцяти робочих днів після набуття чинності цим договором сповістити Боржників про відступлення прав вимоги (п. 3.3.4 договору).
За умовами пункту 3.4.3. договору клієнт зобов`язується надати Факторові всю наявну інформацію щодо боржників в строк до 12.06.2025.
У свою чергу, Фактор сплачує клієнтові грошові кошти у розмірі 703 985, 69 грн, протягом 12 календарних місяців, з дня отримання від клієнта підтвердження наявності та дійсності права грошової вимоги, що відступається, шляхом перерахування на банківський рахунок Клієнта за реквізитами зазначеними у договорі (п. 2.2 договору).
Сторони погодили, що оплата послуг Фактора за надання фінансування клієнта, за цим договором (передачу Фактором у розпорядження Клієнта грошових коштів згідно п. 2.2 цього договору) не стягується (п. 2.4 договору).
Відповідно до пунктів 5.1., 5.2. договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з 02.06.2025 та моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Перебіг строку дії договору розпочинається з моменту набрання чинності цим договором та діє до повного виконання сторонами взятих на себе за даним договором зобов`язань.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов вказаного договору ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН» 17.06.2025 за вих. №02-166/06.25 направило до ТОВ «АКВАСТАР» повідомлення про заміну кредитора.
Отже, позивач у позовній заяві зазначив, що право вимоги до відповідача, щодо стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, за період з березня 2019 року по квітень 2020 року, по квартирі №1 та з березня 2017 року по квітень 2020 року по квартирах №5, №166 в будинку №2 по вулиці Вітянській в місті Вишневому, Київської області, наразі належить позивачу.
Як зазначило ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН» в позовній заяві заборгованість відповідача з оплати за послуги управління багатоквартирним будинком становить 32 555 грн 46 коп.: 
- за період з березня 2019 року по квітень 2020 року по квартирі №1 в будинку №2, що розташований за адресою: Київська обл., Бучанський район, м. Вишневе, вул. Вітянська у розмірі 8 481,70 грн; 
- за період з березня 2017 року по квітень 2020 року по квартирі №5 в будинку №2, що розташований за адресою: Київська обл., Бучанський район, м. Вишневе, вул. Вітянська в розмірі 10 049,44 грн; 
- за період з березня 2017 року по квітень 2020 року по квартирі №166 в будинку №2, що розташований за адресою: Київська обл., Бучанський район, м. Вишневе, вул. Вітянська у розмірі 14 024,32 грн, у зв`язку з чим ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН», як новий кредитор Компанії, звернулося до суду з цим позовом. 
Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає на наступне.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Частиною 1 статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Приписами частини 2 цієї статті визначено, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Судом встановлено, що у спірний період правовідносини між сторонами також регулювалися Законом.
Відповідно до пунктів 2, 5, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; виконавець комунальної послуги - це суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; колективний споживач - це юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги.
Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону визначено, що до житлово-комунальних послуг належать, у тому числі, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Частиною 1 статті 12 Закону чітко встановлено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
При цьому, з 10 червня 2018 року Законом визначено нову класифікацію житлово-комунальних послуг.
Зокрема, відповідно до частини 1 статті 1 Закону: житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (пункт 5); послуга з управління багатоквартирним будинком - це результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору (пункт 12).
Згідно з пунктами 1 та 2 частини 1 статті 5 цього Закону до житлово-комунальних послуг належать, зокрема: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку.
Проте зі змісту позовної заяви та детального розрахунку заборгованості вбачається, що Товариство просить стягнути з відповідача заборгованість з утримання прибудинкових територій, надання яких з 10 червня 2018 року чинним законодавством взагалі не передбачено.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 27 березня 2023 року в справі № 920/1343/21.
Крім того, за приписами пункту 3-1 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладені з виконавцями таких послуг або з управителями, визначеними згідно із цим Законом, до введення в дію норм зазначеного Закону, що регулюють надання послуги з управління багатоквартирним будинком, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами (у тому числі щодо вивезення побутових відходів за наявності), до дати набрання чинності договорами про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. У разі якщо такими договорами передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах. З дати введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуги з управління багатоквартирним будинком, зміна будь-яких умов договорів про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, додатків і кошторисів (цін/тарифів) до них забороняється та вважається нікчемною. Виконавець таких послуг або управитель має право достроково розірвати відповідний договір, попередивши про це споживачів не пізніш як за два місяці до дня розірвання договору. У разі прийняття співвласниками багатоквартирного будинку рішення про форму (зміну форми) управління багатоквартирним будинком договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладені з виконавцем таких послуг або управителем, визначеним згідно із цим Законом до введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуги з управління багатоквартирним будинком, втрачають чинність з дати, визначеної зборами співвласників (загальними зборами об`єднання співвласників) багатоквартирного будинку, або з дати початку виконання зобов`язань за договором про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, укладеним за правилами, визначеними цим Законом, але не раніше ніж через два місяці після направлення особою, уповноваженою на це зборами співвласників (загальними зборами об`єднання співвласників) багатоквартирного будинку, такому виконавцю, управителю письмового повідомлення про припинення договорів. У такому разі виконавець або управитель не пізніше 30 днів з дати припинення договорів має здійснити остаточне нарахування плати за надані послуги відповідно до фактичних нарахувань та обсягів наданих відповідних послуг.
У свою чергу, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління регулюються Законом України від 14 травня 2015 року «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», відповідно до статтей 9 та 10 якого управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками, включаючи визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку.
За умовами пункту 6 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону в багатоквартирних будинках, у яких станом на 1 січня 2021 року не створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, співвласниками не прийнято рішення про форму управління багатоквартирним будинком та не оголошено конкурс з призначення управителя багатоквартирного будинку відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», виконавчий орган місцевої ради (або інший орган суб`єкт владних повноважень, якому делеговані функції із здійснення управління об`єктами житлово-комунального господарства, забезпечення їх утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг) зобов`язаний оголосити і провести такий конкурс до 1 травня 2021 року або в тримісячний строк з дня отримання протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку із проханням призначити управителя. Порядок проведення конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики і державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Організатор конкурсу не може встановлювати інші умови чи положення проведення конкурсу, які суперечать такому порядку. Договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком строком на один рік від імені співвласників багатоквартирного будинку підписує уповноважена особа виконавчого органу відповідної місцевої ради, за рішенням якого призначено управителя. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк. У разі якщо протягом дії договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладеного за результатами конкурсу, співвласники багатоквартирного будинку приймуть рішення про форму (зміну форми) управління багатоквартирним будинком або про обрання іншого управителя, вони мають право достроково розірвати такий договір з дати, визначеної зборами співвласників (загальними зборами об`єднання співвласників) багатоквартирного будинку, але не раніше ніж через два місяці після направлення особою, уповноваженою на це зборами співвласників (загальними зборами об`єднання співвласників) багатоквартирного будинку, такому виконавцю, управителю письмового повідомлення про припинення договору. У такому разі управитель має здійснити остаточне нарахування плати за надані послуги відповідно до фактичних нарахувань та обсягів наданих відповідних послуг. У разі якщо конкурс з призначення управителя багатоквартирного будинку не було проведено до 1 травня 2021 року, виконавчий орган відповідної місцевої ради (або інший орган суб`єкт владних повноважень, якому делеговані функції із здійснення управління об`єктами житлово-комунального господарства, забезпечення їх утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг) зобов`язаний не пізніше шести місяців з дня припинення або скасування воєнного стану оголосити і провести такий конкурс з призначення управителя багатоквартирного будинку у будинках, у яких станом на дату, що передує двом місяцям до запланованої дати оголошення конкурсу, не створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, співвласниками не прийнято рішення про форму управління багатоквартирним будинком та не оголошено і не проведено такий конкурс відповідно до пункту 5 статті 13 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та абзацу 1 цього пункту.
Однак, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту укладення між Підприємством та Компанією договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій до набрання чинності Закону.
У матеріалах справи також відсутні докази на підтвердження того, що в будинку № 2, що розташований за адресою: Київська область, Бучанський район, місто Вишневе, вулиця Вітянська, створено об`єднання співвласників такого будинку, а також докази того, що співвласники вказаного будинку визначились з його управителем і таким управителем будинку у спірний період було саме Підприємство.
Також матеріали даної справи не містять жодних доказів на підтвердження делегування органом місцевого самоврядування за результатами проведення конкурсу функцій управителя вказаного будинку Підприємству. Такі документи учасниками справи під час розгляду даної справи надано не було.
У свою чергу, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Згідно з пунктами 5, 12 частини 3 статті 7 Закону споживач житлово-комунальних послуг зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; надавати виконавцю комунальних послуг або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів спожитих послуг, показання наявних приладів розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку, в порядку та строки, визначені договором.
У силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)
Відповідно до статтей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Обов`язок у споживача оплатити послуги виникає з наявності факту надання таких послуг та їх споживання.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 27 березня 2023 року в справі № 920/1343/21.
Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Поряд із цим, у силу приписів частини 1 статті 74 ГПК України саме на позивача в даній справі покладено тягар доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог і заперечень, зокрема, факту надання відповідних послуг відповідачу та їх вартість.
Такий обов`язок випливає із змісту положень Закону, оскільки: споживач має право на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості (пункт 5 частини 1 статті 7).
Згідно зі статтею 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Позивач на підтвердження факту надання відповідних послуг відповідачу надав лише детальні розрахунки заборгованості Компанії за житлово-комунальні послуги станом на 2 червня 2025 року.
У цих розрахунках зазначено, що відповідачу нараховувалися за належними останньому об`єктами платежі за послуги: за опалення, за вивезення твердих побутових відходів, за холодне водопостачання, ,за водовідведення, за утримання прибудинкової території.
Однак, ні у вказаних розрахунках, ні в позовній заяві Товариства, не вказано, у якому обсязі надавалися спірні послуги та умови їх нарахування, зокрема: режим надання спірних житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості та тарифи.
При цьому, як вже зазначалося судом, надання житлово-комунальної послуги з утримання прибудинкової території чинним законодавством не передбачено взагалі.
У матеріалах справи також відсутні будь-які належні та допустимі докази виставлення відповідачу відповідних рахунків на оплату спірних житлово-комунальних послуг.
Докази на підтвердження факту споживання та обсягів такого споживання відповідачем спірних житлово-комунальних послуг матеріали справи не містять.
Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що лише сама наявність розрахунку заборгованості не може слугувати доказом наявності у Компанії перед позивачем заборгованості саме в заявленому розмірі та не підтверджує надання Підприємством відповідних житлово-комунальних послуг.
Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність в матеріалах справи належних доказів, які підтверджують факт надання відповідних спірних послуг, а також їх обсягу й тарифів, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про необґрунтованість позовних вимог позивача.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості з оплати за послуги управління багатоквартирним будинком в загальному розмірі 32 555,46 грн.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).
Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить.
Доводи скаржника по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами у справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
З огляду на вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/10084/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/10084/25 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/10084/25 слід залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРАГОН» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/10084/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/10084/25 залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянта.
4. Матеріали справи №910/10084/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк 

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич