УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №293/1124/25 Головуючий у 1-й інст. Проценко Л. Й. 
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Талько О.Б., Григорусь Н.Й.
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №293/1124/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Максимів Володимир Миронович
на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 27 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Проценко Л.Й.
в с т а н о в и в :
У вересні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №22.01.2024-100002681 від 22.01.2024 у розмірі 30 600,00 грн та суму сплаченого судового збору в розмірі 2 422,40 грн.
На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 22.01.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) №22.01.2024-100002681. Відповідно до умов зазначеного договору позичальнику надано кредит у розмірі 12 000,00 гривень, строком на 140 днів з процентною ставкою в розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Комісія, пов`язана з наданням кредиту становить 15% від суми кредиту та становить 1 800,00 грн.
Вказувало, що Товариство виконало свої зобов`язання у повному обсязі. Однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав і кредит у визначений строк не повернув, у зв`язку з чим в період з 22.01.2024 по 09.06.2024 утворилась заборгованість в розмірі 30 600,00 грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту в розмірі - 12 000 грн; заборгованості по процентах в розмірі – 16 800,00 грн; комісії – 1 800,00 грн, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр».
Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 27 жовтня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №22.01.2024-100002681 від 22.01.2024 в загальному розмірі 30 600,00 грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 12 000,00 грн; заборгованість по процентах в розмірі 16 800,00 грн; комісії – 1 800,00 грн, та понесені судові витрати в сумі 2 422,40 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Максимів В.М., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентах в розмірі 16 800,00 грн та комісії в розмірі 1 800,00 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що, ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що при укладенні кредитного договору сторони погодили фіксовану незмінну процентну ставку у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит (надалі – «процентна ставка»). Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Проценти (економічна сутність плата за користування Кредитом) розраховуються шляхом множення всієї Суми Кредиту (включаючи всі Транші) (залишку від всієї Суми Кредиту) (база розрахунку) на кількість днів користування Кредитом/залишком Кредиту та на процентну ставку. 
Щодо розміру процентів звертає увагу на усталену судову практику щодо нарахування процентів, що перевищують суму кредиту. Так, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом при вирішенні справи у схожих правовідносинах (Постанова Верховного Суду від 12.02.2025 № 679/1103/23): «Згідно із ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг)».
Зазначає, що з урахуванням того, що сума процентів, задоволена рішенням суду, складає 16 800,00 грн, нарахованих проти 12 000,00 грн тіла кредиту, що перевищує розмір тіла кредиту, і є явно непропорційною по відношенню до тіла кредиту, стягнення з відповідача процентів в такому розмірі суперечить принципу справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. 
Звертає увагу, що для розгляду позовних вимог необхідно врахувати також статус особи відповідача, оскільки він є військовослужбовцем, який перебуває на військовій службі.
Пунктом 15. ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються , крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. 
Тобто під час дії особливого періоду банки (фінансові установи) не мають права нараховувати відсотки військовим та учасникам бойових дій, а у випадку нарахування — зобов`язані їх списати. Особливий період настав 18 березня 2014 року відповідно до рішення про часткову мобілізацію, оголошеного Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014, затвердженого Законом України від 17.03.2014 № 1126-VII. Дата закінчення особливого періоду визначається відповідним Указом Президента України. Отже, станом на дату укладення та підписання кредитного договору, що є предметом спору в даній цивільній справі, та на дату розгляду справи діяв і, відповідно, діє особливий період. 
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», указом Президента України №64/2022 введено в України воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово продовжувався. 25 липня 2025 року строк воєнного стану продовжено на 90 діб, до 05 листопада 2025 року. Отже, станом на дату укладення та підписання кредитного договору, що є предметом спору в даній цивільній справі, та станом на дату розгляду справи діяв і, відповідно, діє воєнний стан. 
Вказує, що у період виконання умов кредитного договору № 22.01.2024-10000268 від 22.01.2024, а також станом на час розгляду справи, відповідач має статус військовослужбовця та на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто у нього відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом. Додаткові документи, визначені вищевказаною нормою законодавства, будуть надані суду додатково, до ухвалення рішення по справі, оскільки на час подання апеляційної скарги, так як відповідач звернувся до командування із заявою про надання довідки про перебування на службі, однак на час подання апеляційної скарги не отримав її. 
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача одноразової комісії за видачу кредиту у розмірі 1 800,00 грн. Вважає, що такий висновок суду суперечить нормам чинного законодавства та усталеної судової практики, виходячи з наступного. 
Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. В зв`язку з цим, Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За таких обставин, пункти кредитного договору про сплату комісії за надання кредитних коштів є нікчемними. 
Враховуючи викладене, вважає, що суд першої інстанції передчасно зробив висновок про наявність підстав для стягнення процентів та комісії за надання кредиту за вказаним кредитним договором, а тому позовні вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
ТОВ «Споживчий центр» скористалося своїм правом та подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
На спростування доводів апеляційної скарги зазначає, щодо проходження відповідачем військової служби відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. 
З копії посвідчення учасника бойових дій вбачається, що відповідач ОСОБА_1 отримав відповідний статус 08.12.2017. Також з копії Довідки взамін втраченого військового квитка не вбачається дата складення останньої та дата прийняття на військову службу. Звертає увагу, що на вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники. 
Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Відповідно до ч. 4 ст. 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Натомість, кредитний договір №22.01.2024-100002681 було укладено 22.01.2024 р. Дата повернення (виплати) кредиту - 09.06.2024 р. 
Отже, відповідач не подав докази проходження ним військової служби на час дії строку кредитного договору. Тому, відповідач, як особа, яка не проходила військову службу під час дії кредитного договору, права на відповідну пільгу не має.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7 та ч.2 ст. 369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. При цьому дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21)).
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 30.03.2026року, є дата складення повного судового рішення 03.04.2026 року.
Рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині стягнутих процентів та комісії, а тому в іншій частині не перевіряється судом апеляційної інстанції на предмет законності та обґрунтованості. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та їх вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що 22.01.2024 ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір (оферти) в електронній формі №22.01.2024-100002681, шляхом підписання електронним підписом пропозиції про укладення кредитного договору (оферту), заявку кредитного договору, інформаційне повідомлення позичальника (а.с.18-21).
Відповідно до заявки кредитного договору та відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №22.01.2024-100002681 (кредитної лінії) позичальнику надано кредит у розмірі 12 000,00 грн, строком на 140 днів зі сплатою відсотків за ставкою у розмірі 1 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом усього строку, на який надається кредит. Дата повернення кредиту – 09.06.2024. Комісія, пов`язана з наданням кредиту – 15 % від суми кредиту на становить 1 800,00 грн. (а.с.21-23).
За даними кредитного договору визначено реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів позичальнику за даним та наступними договорами: 5168-75ХХ-ХХХХ-0640.
Відповідно до п.13 відповіді позичальника про прийняття пропозиції (АКЦЕПТ) кредитного договору орієнтовна реальна річна процентна ставка за кредитом становить 6469,13%. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 25 847,80 грн. Загальні витрати за споживчим кредитом 13 847,80 грн (а.с.22 -зворот).
22.01.2024 на картку отримувача НОМЕР_1 перераховано 12 000,00 грн за договором №22.01.2024-100002681, що стверджується квитанцією LiqPay(а.с.17).
Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №22.01.2024-10000268 від 22.01.2024, яка утворилась в період з 22.01.2024 по 09.06.2024, заборгованість по кредитному договору становить 30 600,00 грн та складається з 12 000,00 грн основного боргу; 16 800,00 грн процентів; 1 800,00 грн комісії (а.с.10).
Задовольняючи повністю позов суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок неналежного виконання взятих на себе зобов`язань з боку позичальника заборгованість позичальника становить 30 600,00 грн, з яких: 12 000,00 грн - основний борг; 16 800,00 грн – проценти нараховані за період з 22.01.2024 по 09.06.2024; 1 800,00 грн – комісія. Суд, перевіривши правильність розрахунку процентів за договором встановив, що зазначений позивачем у довідці-розрахунку розмір заборгованості по процентах за кредитним договором №22.01.2024-10000268 в сумі 30 600,00 грн, відповідає математичним правилам розрахунку з урахуванням показників відсоткової ставки у проміжки часу за періодами та строку кредитування в 140 днів, а тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову через невиконання відповідачем свої зобов`язання перед кредитором.
Однак повністю з такими висновками суду погодитись неможливо виходячи з наступного.
Щодо стягнення відсотків за користування кредитом, колегія зазначає наступне.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Норми ч. ч. 1, 2 ст.1056-1 ЦК України передбачають, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно п.1-1 ч. 1 ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит -вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.
Зі змісту абз. 1 ч. 1 ст.530 ЦК України вбачається, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом, які передбачені ч. 1 ст. 611 ЦК України.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 2.01.2024 ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір (оферти) в електронній формі №22.01.2024-100002681, шляхом підписання електронним підписом пропозиції про укладення кредитного договору (оферту), заявку кредитного договору, інформаційне повідомлення позичальника та надано ОСОБА_1 кредит в сумі 12 000,00 гривень.
Договір укладено на умовах його строковості, поворотності та платності, строком на 140 днів, процентна ставка – фіксована розмірі 1 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом усього строку, на який надається кредит. Дата повернення кредиту – 09.06.2024. Комісія, пов`язана з наданням кредиту – 15 % від суми кредиту на становить 1 800,00 грн. 
Встановлено, що позивач, окрім тіла кредиту (який не оспорюється) також просить стягнути заборгованість по процентам – 16 800,00 гривень, комісію за надання кредиту – 1 800,00 гривень.
Судом першої інстанції стягнуто суму боргу за тілом кредиту, заборгованість по процентам та комісії.
Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 не визнає та заперечує проти стягнення з нього процентів за означеним кредитним договором та комісії, з огляду на те, що він є військовослужбовцем та має пільги відповідно до положення п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Так, в ст. 1, 2 даного Закону закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей за якими - військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно п. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.
З моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 в Україні настав особливий період, скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України; на момент подання позову в Україні діяв особливий період.
Стаття 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» унормовано, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів), які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, у тому числі на території держави-агресора, під час їх безпосередньої участі у здійсненні та/або забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, а також на членів їх сімей.
Відповідно правової позиції Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеного у п. 74 його постанови від 04.09.2024 р. у справі № 426/4264/19: «У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.
Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.
Разом з апеляційною скаргою відповідач подав до суду апеляційної інстанції копію посвідчення НОМЕР_2 від 08 грудня 2017 року та копію довідки взамін втраченого військового квитка командира в/ч № НОМЕР_3 , виданої старшому сержанту ОСОБА_1 про те, що останній проходить службу у військовій частині НОМЕР_3 на посаді інструктора (а.с.67,73).
Отже, встановлено, що згідно копії довідки взамін втраченого військового квитка командира в/ч № НОМЕР_3 , ОСОБА_1 перебуває на службі у військовій частині НОМЕР_3 .
Також до матеріалів справи відповідач долучив копію посвідчення учасника бойових дій на своє ім`я серії НОМЕР_2 від 08 грудня 2017 року.
Відомості щодо виключення ОСОБА_1 зі списків військової частини у довідці взамін втраченого військового квитка відсутні, натомість є відмітка про проходження військової служби у ВЧ № НОМЕР_4 на посаді інструктора.
Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами апелянта про те, що на ОСОБА_1 дійсно, як на військовослужбовця, на особливий період, поширюються пільги передбачені п. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме не повинні нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом на весь час його військової служби, забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що проценти за користування кредитом не підлягають стягненню з відповідача, оскільки відповідач перебуває на військовій службі та на нього поширююся пільги, передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача комісії за надання кредиту, то суд приходить до наступного.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемним.
Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником.
Такі висновки викладені Верховним Судом в постанові від 07 червня 2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22).
З матеріалів даної справи вбачається, що комісію у розмірі 15% було визначено як плату за надання кредиту.
Водночас, в матеріалах справи відсутній перелік банківських послуг, які пов`язані з наданням кредиту та які повинні надаватись товариством.
Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення договору про встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 15 % є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування».
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_1 комісії - відсутні.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості лише за тілом кредиту в розмірі 12 000, 00 грн. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (39.22%) судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 950,07 грн. 
Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено в повному обсязі, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню за подачу апеляційної скарги судовий збір у розмірі 3 633,60 грн.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.
Керуючись ст.259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 14 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованості за кредитним договором №22.01.2024-100002681 від 22.01.2024 року в розмірі 12 000,00 грн та понесені витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 950,07 грн.
У задоволенні решти вимог відмовити. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги судовий збір у розмірі 3 633,60 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Головуючий Судді