ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
10.03.2026	Справа № 910/13773/25	

За позовом	Військової частини НОМЕР_1 	
до	Товариства з обмеженою відповідальністю "Дивізіон груп"	
про	стягнення 97 800,00 грн	
 	Суддя Підченко Ю.О.	
Представники сторін:
без виклику.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Військова частина НОМЕР_1 (далі також - позивач, ВЧ НОМЕР_1 ) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дивізіон Груп» (далі також - відповідач, ТОВ «Дивізіон Груп») про стягнення збитків в сумі 97 800,00 грн, що складаються із зайво сплаченого податку на прибуток.
Відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 11.11.2025 відкрито провадження у справі № 910/13773/25, вирішено проводити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 
Керуючись ч. 2 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд враховує припис ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.
З урахуванням вищевикладеного та приймаючи до уваги те, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.
При цьому суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Так, ухвала суду була надіслана за адресою відповідача, яка містяться у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Окрім того, суд зауважує, що ухвала суду про відкриття провадження у даній справі була офіційно оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень - на сайті за посиланням https://reyestr.court.gov.ua, а також знаходяться у вільному доступі в мережі Інтернет на інших відповідних веб-сайтах. 
Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Враховуючи наведене, оскільки відповідачем не повідомлено суд про зміну місцезнаходження та не забезпечено внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд дійшов висновку, що в силу положень пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України день складення підприємством поштового зв`язку повідомлення про повернення поштового відправлення, вважається днем вручення відповідачу ухвали Господарського суду міста Києва від 11.11.2025.
За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 ГПК України та ухвалою суду про відкриття провадження у даній справі не подав до суду відзиву на позов, відповідних клопотань про продовження процесуальних строків, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, справа може бути розглянута за наявними у ній документами з урахуванням згаданого вище припису ч. 2 ст. 178 ГПК України.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дивізіон Груп» (як постачальником) та Військовою частиною НОМЕР_1 (як покупцем) 28.10.2024 було укладено договір поставки № 14/201 (далі також - договір), за умовами якого постачальник зобов`язався передати у власність, а покупець належним чином прийняти і оплатити товар спеціального призначення, вказаний в. 1.1. договору.
Згідно з п.п. 2.2., 2.3. договору, вартість товару 1 956 000,00 грн. Сторони також мають право погодити зміну ціни в договорі в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товару), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку, шляхом укладання додаткової угоди до договору.
Строк поставки протягом 45 днів з дати підписання договору, але не пізніше 15.12.2024 за адресою: склад продавця. Строк оплати протягом 7 робочих днів від дня отримання товару, що підтверджується підписаною сторонами видатковою накладною ( накладною, актом прийому-передачі товару) (п.п. 3.1., 3.2. договору).
Відповідно до розділу 5 договору, цей договір набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2024, а в частині оплати за поставлений товар - до повного виконання сторонами узятих на себе зобов`язань.
Згідно з Додатком № 1 до договору - "Специфікація", сторонами погоджено поставку на загальну вартість 1 965 000,00 грн.
А згідно з Додатком № 2 до договору - протоколом погодження ціни сторони досягли угоди про розмір ціни за одиницю товару, а саме: 163 000,00 грн.
Як стверджує позивач, товар згідно договору в кількості 12 штук відповідачем був доставлений, внаслідок чого 06.12.2024 за № 648 сторонами була підписана видаткова накладна та згідно з платіжними інструкціями № 24-9559 від 06.12.2024 та № 24/10418 від 25.12.2024, відповідачу була перерахована за доставлений товар в розмірі 1 965 000,00 грн.
Однак, позивач наголошує, що під час проведення аудиторської перевірки 5 територіального управління внутрішнього аудиту Служби внутрішнього аудиту Міністерства оборони України (аудиторський звіт № 526 від 10.03.25) було встановлено, що згідно з додатком № 3 до договору поставки від 28.10.2024 року № 14/201 - Калькуляція ціни товару, відповідач, в графі "податок 5%" вказав суму податку на прибуток в розмірі 97 800,00 грн, яку позивач, нібито, помилково сплатив.
Спір у справі виник у зв`язку з тим, на думку позивача, що в результаті неправомірних дій відповідача, позивач поніс збитки у вигляді зайво сплаченого податку на прибуток у сумі 97 800,00 грн. 
Відповідач відзив на позов не надав, викладених у позовній заяві обставин не спростував.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору № 14/201 від 28.10.2024, суд дійшов висновку, що вказаний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.
Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).
За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.
Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Положеннями ст. 664 Цивільного кодексу України встановлено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Як вже було вказано вище, у п. 2.2. договору та у Додатку № 1 сторони погодили, що загальна ціна товару 1 956 000,00 грн (ціна за одиницю 163 000,00 грн).
Суд наголошує, що відповідно пп. 1 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 20.03.2022 "Деякі питання оплати товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб сектору безпеки і оборони в умовах воєнного стану" установлено, що на період воєнного стану ціна на постачання товарів, виконання робіт та надання послуг для забезпечення потреб сектору безпеки і оборони, а також інших товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб безпеки і оборони України визначається на підставі калькуляції витрат, сформованої виконавцем державного контракту (договору). При цьому під час розрахунку ціни враховуються всі податки та збори, загальновиробничі, адміністративні, операційні та інші витрати виконавця, пов`язані з виготовленням товарів, виконанням робіт та наданням послуг. Відповідальність за неправильність розрахунку, необґрунтованість витрат за статтями калькуляції витрат несе виконавець державного контракту (договору).
При цьому, як вбачається з Додатку № 3 до договору (Калькуляція ціни товару) ціна договору включає:
- закупівля товару - 1 800 000,00 грн;
- прибуток - 58 000,00 грн;
- податок 5% - 97 800,00 грн;
- ціна реалізації товару без ПДВ - 1 956 000,00 грн.
З матеріалів справи вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв товар у кількості 12 одиниць, загальною вартістю 1 956 000,00 грн, що підтверджується підписаною та скріпленою печатками обох сторін видатковою накладною № 648 від 06.12.2024.
Крім того, на виконання умов договору позивачем було здійснено оплату відповідачу за поставлений товар на загальну суму 1 956 000,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями:
- № 24-9559 від 06.12.2024 на суму 1 955 999,98 грн без ПДВ;
- № 24-10418 від 25.12.2024 на суму 0,02 грн без ПДВ.
Позивач зазначає, що в ході проведення аудиторської перевірки 5 територіальним управлінням внутрішнього аудиту Служби внутрішнього аудиту Міністерства оборони України (аудиторський звіт № 526/3 від 10.03.2025) встановлено: за договором № 14/201 від 28.10.2024, укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Дивізіон Груп» на закупівлю товару, до вартості товару було необґрунтовано включено податок 5% у розмірі 97800,00 грн, що спричинило до зайвих витрат бюджетних коштів на зазначену суму.
Позивач вжив заходів щодо досудового врегулювання спору, зокрема, 29.04.2025 направив відповідачу претензію за № 5/2460, з вимогою добровільно сплатити зайво перераховані кошти (податок на прибуток) в розмірі 97 800,00 грн, що підтверджується фіскальним чеком АТ «УКРПОШТА» № 8439100030978 від 30.04.2025. Однак, відповідач залишив зазначену претензію без реагування.
У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь збитки у загальному розмірі 97 800,00 грн, що становлять суму надмірно сплаченого податку на прибуток.
Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.
Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Відтак, ціна в договорі поставки визначається за домовленістю сторін.
Ціна товару сторонами вказана в п. 2.2 договору. 
Матеріали справи містять документи, з яких беззаперечно випливає, що сторони дійшли згоди щодо ціни товару та підтвердили це у спосіб, встановлений договором, зокрема: додаток № 1 до договору "Специфікація", додаток № 2 до договору "Протокол погодження ціни" та додаток № 3 до договору "Калькуляція ціни Товару".
Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів звернення покупця до постачальника з обґрунтованими вимогами щодо зміни істотних умов договору, зокрема, в частині вартості одиниці товару та/або загальної ціни товару після отримання замовником сформованої виконавцем калькуляції витрат і ознайомлення позивача з її змістом, так і доказів відмови позивача від договору у зв`язку з неправильністю відомостей, відображених відповідачем у калькуляції.
При цьому, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність обставин неможливості позивачем встановити обставини, пов`язані із договірною ціною станом на момент укладення договору.
Частиною 3 статті 632 Цивільного кодексу України визначено, що зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі та поставив позивачу визначений договором товар, який в свою чергу повністю сплачений позивачем, тобто договір сторонами виконано у повному обсязі.
Господарський суд відзначає, що не може йтися про порушення цивільного права, яке виникло з правочину у разі, якщо стороною не порушено умов даного правочину, а зобов`язання виконано у повній відповідності до способу їх врегулювання сторонами, закріпленому у правочині.
Відповідальність боржника перед кредитором не настає у разі, якщо після виконання правочину позивач змінив своє тлумачення змісту його положень (зокрема, й на підставі висновків тих чи інших перевірок, ревізій тощо).
Покладення позивачем на відповідача відповідальності після надання йому підтвердження про належне виконання зобов`язання у встановленому договором порядку та формі, протирічить як поняттю протиправної поведінки, врегульованому наведеними положеннями Господарського кодексу України, а також закріпленим в ст. 3 Цивільного кодексу України засадам цивільного законодавства, зокрема, свободи договору, справедливості, добросовісності.
При цьому обставини, викладені в аудиторському звіті 5 територіального управління внутрішнього аудиту Служби внутрішнього аудиту Міністерства оборони України № 526/3 від 10.03.2025 не є беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог про стягнення збитків, оскільки виявлені таким органом порушення не можуть впливати на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати. 
Аудиторський звіт не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені укладеними договорами та які підтверджені відповідним актами передачі-приймання наданих послуг. Аудиторський звіт є документом, складеним з приводу наявності або відсутності відповідних порушень, та містить лише думку органу, який його склав. Викладені в ньому висновки не мають заздалегідь обумовленої сили, тобто звіт не є підставою для стягнення з відповідача коштів, одержаних відповідно до умов договору. Аудиторський звіт не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Аудиторський звіт є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.
Отже, аудиторський звіт не може розглядатись як підстава виникнення господарсько-правового зобов`язання відповідача повернути сплачені йому позивачем кошти.
Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.
Статтею 623 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Визначення поняття збитків наводиться також у частині другій статті 224 Господарського кодексу України, відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.
Відповідальність за порушення господарського зобов`язання у вигляді стягнення збитків настає за умов встановлення вини порушника (сторони договору). Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною 1 цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Отже, збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.
Реальні збитки це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.
Відсутність хоча б одного із вказаних елементів, що утворюють склад правопорушення, не дає підстави кваліфікувати поведінку боржника як правопорушення та, відповідно, не може бути підставою застосування відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
Таким чином, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.
Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.
Однак, позивачем належних та допустимих доказів в підтвердження наявності протиправної поведінки і вини відповідача та доказів понесення позивачем збитків внаслідок невиконання відповідачем договору у розмірі 97 800,00 грн не подано.
Таким чином, позивачем не доведено протиправності дій відповідача, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та понесеними збитками саме внаслідок неналежного виконання відповідачем договірного зобов`язання.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що підстави для стягнення з відповідача 97 800,00 грн збитків відсутні, а позов Військової частини НОМЕР_1 не підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
В п. 53 Рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2012 у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (Заява № 387/03), зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими, узгодженими.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст. ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд - 

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 10.03.2026 року.

Суддя Ю.О.Підченко