ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2026 року	Львів	Справа №260/6009/24 пров. №А/857/28636/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.,
суддів: Заверухи О.Б., Онишкевича Т.В., 
розглянувши в письмовому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Рахівської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року (головуючий суддя: Гебеш С.А., місце ухвалення - м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рахівської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, -

встановив:

ОСОБА_1 , 16.09.2026 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Рахівської міської ради, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила суд стягнути з Рахівської міської ради на її користь компенсацію за 16 днів невикористаної відпустки у розмірі 18551,04 грн; стягнути з Рахівської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідачем у день звільнення, тобто 16.08.2024 виплата всіх сум, що належить позивачу при звільненні здійснено не було, про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремого кожного виду виплати позивача повідомлено не було. Так, позивач вказує на те, що їй не було здійснено компенсацію за 16 днів невикористаної щорічної відпустки.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Рахівської міської ради щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації за 16 днів невикористаної щорічної відпустки.
Зобов`язано Рахівську міську раду нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 16 днів невикористаної щорічної відпустку.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, відповідач покликається на те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні або невиконання рішення про поновлення на роботі є компенсацією за порушення трудових прав працівника, а не частиною заробітної плати, що впливає на нарахування відпускних. 
Також з рішенням суду не погодилася позивачка та оскаржила в апеляційному порядку, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити. 
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, позивачка покликається на те, що нарахування та виплата компенсації за 16 днів невикористаної щорічної відпустки у відповідності до ст. 116 КЗпП України повинна була відбутись у день звільнення позивачки, тобто 16.08.2024, та відповідно зазначена сума (компенсація за невикористану щорічну відпустку) не враховується при визначенні середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, оскільки середньомісячна заробітна плата в даному випадку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Таким чином вважає, що суд не був позбавлений можливості обрахувати суму середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивачки, у зв`язку із чим рішення суду в частині відмови у задоволені позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню. Зазначає, що враховуючи, що в день її звільнення їй не було виплачено належних звільненому працівникові сум (а саме: не виплачено середній заробіток за період з 01.02.2024 року по 31.07.2024 року (включно), за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі; не виплачено компенсацію за 16 днів невикористаної щорічної відпустки), а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Позивачка подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду в частині задоволених позовних вимог без змін.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 у справі № 260/8514/23 ухвалено: визнати протиправним та скасувати рішення Рахівської міської ради Закарпатської області від 25.08.2023 року за № 552 «Про звільнення з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради»; визнати протиправним та скасувати розпорядження в.п. міського голови, секретаря ради та виконкому Молнара Є.Є. за №171-к від 25.08.2023 року «Про звільнення заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради» - ОСОБА_1 з 31.08.2023 року; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів влади Рахівської міської ради з 01.09.2023 року; стягнути з Рахівської міської ради на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 125219,52 грн.
На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 року у справі № 260/8514/23, рішенням Рахівської міської ради № 817 від 31 липня 2024 року позивачку поновлено на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Рахівської міської ради з 01.09.2023 року (а.с.16).
Рішенням Рахівської міської ради Рахівського району Закарпатської області від 15.08.2024 року № 843 «Про звільнення заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради» /надалі - рішення № 843/, розглянувши заяву від 13.08.2024 заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, про звільнення з посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, звільнено ОСОБА_1 із займаної посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради з 16.08.2024 згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 15).
На виконання рішення № 843 в.п. міського голови, секретарем ради та виконкому ОСОБА_2 видано розпорядження № 132-к від 16.08.2024, яким: звільнено ОСОБА_1 із займаної посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради з 16.08.2024 згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України; начальнику відділу бухгалтерського обліку та звітності, головному бухгалтеру ОСОБА_3 провести в день звільнення повний розрахунок (а.с. 22).
Як судом встановлено, що при звільненні 16.08.2024 позивачу не було здійснено виплату компенсацію за 16 днів невикористаної щорічної відпустки, що не заперечено відповідачем.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати їй за 16 днів невикористаної відпустки та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не заперечив, що позивачці не нараховувалася та не виплачувалася компенсація за 16 днів невикористані щорічної відпустки під час звільнення позивачки 16.08.2024. При цьому, доказів, які містяться в матеріалах справи, не містять інформації про виплату грошової компенсації позивачці за вказані дні щорічної відпустки. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що належним способом захисту права позивачки буде саме визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачці компенсації за 16 днів невикористаної щорічної основної відпустки при звільненні та відповідно зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці компенсацію за 16 днів невикористаної щорічної основної відпустки. Що стосується позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, то суд першої інстанції зазначив, що така вимога позивачки є передчасною, оскільки остаточного розрахунку з позивачкою ще не проведено (на виконання цього рішення), а відтак суд позбавлений можливості обрахувати суму середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивачки. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належить відмовити у зв`язку із передчасністю такої.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно з частинами першою та третьою статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Згідно зі статтею 4 вказаного Закону установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватися інші види відпусток.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).
Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
У постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
У постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 207/1385/16-ц, від 19 листопада 2024 року в справі № 759/17721/21, зазначено про те, що в справах, що випливають з трудових відносин тягар доказування правомірності прийнятих рішень, вчинених дій покладається, як правило, на роботодавця.
Відповідно до КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем, зокрема щодо виплати належних працівникові сум, покладається на роботодавця, а не на позивача (робітника) (постанова Верховного Суду від 15 липня 2024 року в справі № 758/9515/23).
Як встановлено вище судом, та підтверджується матеріалами справи позивачці не нараховувалася та не виплачувалася компенсація за 16 днів невикористаної щорічної відпустки під час її звільнення 16.08.2024.
При цьому, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували інформацію про виплату грошової компенсації позивачці за вказані дні щорічної відпустки.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду з першої інстанції, що належним способом захисту права позивачки буде саме визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачці компенсації за 16 днів невикористаної щорічної основної відпустки при звільненні та відповідно зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за 16 днів невикористаної щорічної основної відпустки.
Що стосується позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що така вимога позивачки є передчасною, оскільки остаточного розрахунку з позивачкою ще не проведено (на виконання цього рішення), а відтак суд позбавлений можливості обрахувати суму середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивачки. Тому, у задоволенні позовної вимоги про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належить відмовити у зв`язку із передчасністю такої.
Таким чином, апеляційні скарги не спростовують правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –

постановив:

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Рахівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року у справі № 260/6009/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	Т. В. Онишкевич