КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №359/495/25        Головуючий у суді І інстанції: Чирка С.С.
провадження №22-ц/824/3936/2026  Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,
секретар судового засідання: Янчук І.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Короля Дмитра Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та про поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року адвокат Ковальчук Н.О. в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила суд:
визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок, садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа (кв.м): 128, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером 3210500000:04:005:0032, площею 0,08 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 
визнати за позивачем право власності на частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 
визнати за позивачем право власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером 3210500000:04:005:0032, площею 0,08 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнати за відповідачем право власності на частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 
визнати за відповідачем право власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером 3210500000:04:005:0032, площею 0,08 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Також просила стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 9084 грн 00 коп.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 30.10.1999 року по 14.10.2024 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу у власність подружжям була набута земельна ділянка з кадастровим номером 3210500000:04:005:0032.
На цій земельній ділянці в період шлюбу подружжя за спільні кошти збудували житловий будинок, садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, титульним власником якого також є відповідачка - ОСОБА_1 .
Позивач намагався вирішити питання про поділ домоволодіння шляхом укладення договору про поділ майна або шляхом його продажу та поділу грошових коштів. Відповідачка не погоджується на жоден із запропонованих варіантів, а тому позивач звернувся з цим позовом до суду.
Виходячи із презумпції спільного майна подружжя, вважає, що дане спірне майно є об`єктом сумісної власності чоловіка та дружини, а тому позивач має право на частку у цьому майні у разі поділу, що відповідає 1/2 частині, а дане право на майно підлягає захисту в судовому порядку.
10.02.2025 адвокат Король Д.В., в інтересах ОСОБА_1 , через систему документообігу «Електронний суд» направив на адресу суду першої інстанції зустрічну позовну заяву, у якій просив визнати транспортний засіб марки: KIA, модель: SORENTO, Номер кузова: НОМЕР_1 спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки: KIA, модель: SORENTO, номер кузова: НОМЕР_1 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки: KIA, модель: SORENTO, номер кузова: НОМЕР_1 .
В обґрунтування зазначив, що після ознайомлення зі змістом позовної заяви ним було встановлено, що ОСОБА_2 не заявлені позовні вимоги стосовно рухомого майна, яке було придбано під час шлюбу, а саме: транспортний засіб марки: KIA, модель: SORENTO, номер кузова: НОМЕР_1 . Як вбачається з матеріалів справи та позовної заяви ОСОБА_2 , 30 жовтня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який було зареєстровано у Відділі реєстрації актів громадянського стану Бориспільського міськвиконкому Київської області, на підтвердження чого видано свідоцтво про одруження серія НОМЕР_2 від 30.10.1999 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 331. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14.10.2024 року по справі №359/7395/24, шлюб розірвано. Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , транспортний засіб марки: KIA, модель: SORENTO, категорія: ЛЕГКОВИЙ, колір: ЧЕРВОНИЙ, рік виробництва: 2012, Номер кузова: НОМЕР_1 , ДНЗ: НОМЕР_4 , було зареєстровано 20.03.2021. За таких обставин, його було придбано під час шлюбу та він є спільним майном подружжя, що підлягає поділу.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2025 року первісний позов задоволено частково.
Визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа (кв.м): 128,4, житлова площа (кв.м): 54,4, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею (кв.м): 128,4, житловою площею (кв.м): 54,4, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 3210500000:04:005:0032, площею 0,08 га з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови; вид використання земельної ділянки: В.02.01., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні позовних вимог первісного позову в іншій частині відмовлено.
Вимоги за зустрічним позовом задоволено частково.
Визнано транспортний засіб марки: КІА, модель: SORENTO, категорія: легковий, колір: червоний, рік виробництва: 2012, номер кузова: НОМЕР_5 , д.н.з.: НОМЕР_6 , спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки: КІА, модель: SORENTO, категорія: легковий, колір: червоний, рік виробництва: 2012, номер кузова: НОМЕР_7 , д.н.з.: НОМЕР_8 .
В задоволенні позовних вимог зустрічного позову в іншій частині відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 247 грн 60 коп..
Не погодившись з вказаним рішення суду першої інстанції у частині задоволених вимог первісного позову, адвокат Король Д.В., в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.09.2025 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 за первісним позовом скасувати, прийняти в цій частині постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 повністю, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції правильно встановив, що земельна ділянка з кадастровим номером 3210500000:04:005:0032, площею 0,08 га з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_1 внаслідок отримання в дар на підставі договору дарування та не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Водночас суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в частині визнання спільним сумісним майном, а саме житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 вважає, що вказане майно не є об`єктом спільної сумісної власності пожружжя, а є особистою приватною власністю саме ОСОБА_1 , оскільки збудовано на належній їй земельній ділянці, за її особисті кошти та тягар його утримання, як власника нерухомого майна, несе сама вона.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо права власності на земельну ділянку, представник апелянта вказував, що у даній справі не було жодного договору про відчуження частини будинку між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не було волевиявлення власника ( ОСОБА_1 ) на передачу майна, житловий будинок не набувався ОСОБА_2 за договором - він примусово визнаний судом першої інстанції спільним майном всупереч волі власника, ОСОБА_1 не відчужувала своє майно добровільно.
За таких обставин представник апелянта вважає, що ст. 120 ЗК України не може застосовуватись до судового поділу майна подружжя, оскільки це не є відчуженням у розумінні цивільного законодавства, відсутня угода сторін про відчуження, відсутнє волевиявлення власника на передачу майна, а застосування ст. 120 ЗК України до поділу майна подружжя суперечить її меті та змісту.
Тому на переконаня представника апелянта, суд першої інстанції помилково розширив сферу застосування ст. 120 ЗК України на випадки судового поділу майна, хоча ця норма регулює виключно договірне відчуження. Таке застосування закону є неправильним та призводить до порушення права власності, гарантованого ст. 57 СК України.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо позовної вимоги про визнання об`єктів нерухомого майна спільною власністю, вказував, що за обставин цієї справи та змісту позовних вимог належним способом захисту права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно). Вважає, що вимога про визнання майна спільною власністю не є вимогою, яка забезпечує ефективний захист прав у справах про визнання права власності, а лише підставою для її вирішення. При розгляді справ про визнання права власності на майно, яке набуто за час шлюбу, встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Тому в задоволенні вказаної позовної вимоги суду слід відмовити з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту прав.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що суд першої інстанції у даній справи, всупереч встановленим обставинам позбавив ОСОБА_1 половини її особистого майна, передав це майно собі, яка не вклала в нього жодних коштів, проігнорував докази фінансування будівництва виключно ОСОБА_1 , не врахував, що земля є особистою власністю.
22 грудня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Ковальчук Надії Олександрівни, в якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2025 року залишити без змін . 
Також просила вирішити питання щодо розподілу судових витрат, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на прфоесійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 30 000 грн (а.с. 141-165 том 3).
12 січня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшли заперечення на клопотання про стягнення судових витрат від представника ОСОБА_1 - адвоката Король Д.В..
Свої заперечення обгрунтовував тим, що адвокат Ковальчук Н.О. представляла інтереси ОСОБА_2 в суді першої інстанції, готувала заяви по суті спору, в тому числі позовну заяву. Протягом розгляду справи, в тому числі при підготовці апеляційної скарги її правова позиція не змінилась. Тому підготовка апеляційної скарги не потребувала додаткових часових та інших витрат адвоката. Тому вважає, що заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн не є співмірною із складністю справи, не підтверджується належними та допустимими доказами. Зважаючи на викладене, просив відмовити у задоволенні клопотання про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 30 000 грн (а.с. 173-176 том 3).
21 січня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відповідь на відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , вважала, що доводи викладені представником позивача у відзиві не можуть бути підставою для відмови у задоволенні апеляційної скарги. Зокрема заперечувала фінансування будівництва своїм колишнім чоловіктом. Зазначила, що судом першої інстанції не було встановлено цей факт, позивач не надав жодного доказу в підтвердження отримання ним будь-яких доходів в той період і не надав жодних доказів, що фінансував будівництво (а.с. 192-196 том 3). 
27 лютого 2026 року до Київського апеляційного суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Ковальчук Н.О., вважає, що доводи викладені у відповіді на відзив на апеляційну скаргу не спростовують обставини встановлені судом першої інстанції покладені в основу рішення від 22.09.2026 року винесеного у справі № 359/495/25, а навпаки її доводи підтверджують висновки суду першої інстанції, а тому дана апеляційна скарга на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.09.2025 року має достатність підстав для залишення її без задоволення, а рішення від 22.09.2025 року без змін (а.с. 1-4 том 4).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання права власності на частку в домоволодінні (житлового будинку), суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем не доведено факт фінансування будівництва спірного житлового будинку виключно за рахунок її особистих коштів. Так у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що грошові кошти, отримані від продажу її особистої квартири, були безпосередньо використані на будівництво спірного об`єкта нерухомості. Встановивши, що спірне домоволодіння було збудовано в період часу, протягом якого сторони по справі перебували в шлюбі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що за ОСОБА_2 належить визнати право власності на 1/2 частку житлового будинку, садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею (кв.м): 128, 4 житловою площею (кв.м): 54.4, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання права власності на частку в земельній ділянці, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що з декларації про готовність до експлуатації об`єкта, саме на оспорюваній земельній ділянці збудований житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа (кв.м): 128, в якому 1/2 частка належить ОСОБА_2 .. З урахуванням положення ч. 2 ст. 120 ЗК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що до ОСОБА_2 переходить право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,08 га з кадастровим номером 3210500000:04:005:0032 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Задовольняючи частково зустрічні позовні вимого ОСОБА_1 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що транспортний засіб марки: КІА, модель: SORENTO, номер кузова: НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_8 , був зареєстрований сторонами в період перебування їх у шлюбі. Таким чином вказане майно також є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2, 3 ст. 372 ЦПК України суд першої інстанції вважав, що зустрічна позовна заява у цій частині підлягає задоволенню та слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки: КІА, модель: SORENTO, категорія: ЛЕГКОВИЙ, колір: ЧЕРВОНИЙ, рік виробництва: 2012, Номер кузова: НОМЕР_7 , ДНЗ: НОМЕР_8 .
Рішення в цій частині сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині рішення не переглядається.
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що 30 жовтня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відділом державної реєстрації актів громадського стану Бориспільського міськвиконкому Київської області був зареєстрований шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінилось на - ОСОБА_2 . Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про одруження НОМЕР_2 (том 1 а.с.15).
10.02.2009 року між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарована) був укладений договір дарування, який був посвідчений нотаріально, державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Київської області Сіпко Л.М., зареєстрований у реєстрі №1-202 (том 2 а.с.11-12).
Пунктом 1 Договору встановлено, що ОСОБА_5 передав у власність (подарував), а ОСОБА_1 прийняла у власність (дарунок) належну дарувальнику квартиру АДРЕСА_2 .
Право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягом №22231700 від 20.03.2009 року (том 2 а.с.13).
25.10.2019 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) був укладений Договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений нотаріально, приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Дудкою О.С., зареєстрований у реєстрі №2837 (том 2 а.с.14-17).
Пунктом 1 договору встановлено, що продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти у власність квартиру АДРЕСА_2 , та сплачує за неї обговорену в п. 5 цього договору грошову суму.
Пунктом 5 договору встановлено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчинено у сумі 500000 грн, які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору.
24.04.2020 року між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарована) був укладений договір дарування земельної ділянки, який був посвідчений нотаріально, приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Дідок В.В., зареєстрований у реєстрі №161 (том 2 а.с.22-24).
Пунктом 1 договору встановлено, що ОСОБА_5 подарував та передав у власність дочці, а дочка ОСОБА_1 прийняла в дарунок (власність) земельну ділянку загальною площею 0,0800 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 3210500000:04:005:0032.
Право власності на земельну ділянку було зареєстровано 24.04.2020 року, номер запису 36332859, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №207492169 від 24.04.2020 року (том 2 а.с.25).
ОСОБА_1 було замовлено розроблення Ескізний проект - «Будівництво житлового будинку садибного типу по АДРЕСА_1 » (том 2 а.с.26-58).
30.04.2020 року управлінням містобудування та архітектури Бориспільської міської ради ОСОБА_1 був виданий Будівельний паспорт на Житловий будинок садибного типу та господарчі споруди за адресою АДРЕСА_1 (том 2 а.с.59-74). Зі змісту якого вбачається, що він виданий ОСОБА_1 , як власнику земельної ділянки з кадастровим номером: 3210500000:04:005:0032.
Для початку виконання будівельних робіт, ОСОБА_1 до відділу Державного архітектурно-будівельного контролю Бориспільської міської ради, було подано повідомлення про початок будівельних робіт (том 2 а.с.75-78).
24.01.2021 року приватним підприємством «ОЦКО» було виготовлено технічний паспорт на будинок (садибного типу) з господарськими будівлями та спорудами за адресою - АДРЕСА_1 , замовник - ОСОБА_1 (том 2 а.с.79-86).
На підставі вищезазначених документів, державним реєстратором Власко Яною Валеріївною було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 56868715 від 01.03.2021 року, згідно до якого було зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою - АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №246428170 від 01.03.2021 (том 2 а.с.92).
Відповідно до висновку про вартість нерухомого майна від 16.12.2024 року, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою - АДРЕСА_1 складає 2 545 300 грн (том 1 а.с.31-93).
Крім того, з витягу з єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів слідує, що транспортний засіб марки: KIA, модель: SORENTO, категорія: легковий, колір: червоний, рік виробництва: 2012, Номер кузова: НОМЕР_1 , д.н.з.: НОМЕР_4 , було зареєстровано 20.03.2021 року, власником зазначено Король Дмитро Володимирович .
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в суді першої інстанції сторонами не заявлялось клопотання про призначення судово-будівельної експертизи на предмет визначення розміру коштів витрачених на будівництво спірного будинку.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 14 жовтня 2024 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний (том 1 а.с.16).
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч. 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Вирішуючи даний спір суд першої інстанції не врахував, що спірна земельна ділянка (кадастровий номер 3210500000:04:005:0032) є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , оскільки земельна ділянка набута відповідно до договору дарування, який був укладений 24.04.2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . Крім того вона є окремим об`єктом нерухомого майна. Тому така земельна ділянка не підлягає поділу між сторонами відповідно до ст. 57 СК України.
У разі набуття у власність майна хоча й у період шлюбу, але на підставі договору дарування, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, який його отримав у дар (такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 року по справі № 442/8409/14-ц).
З огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання права власності на 1/2 частини земельної ділянки (кадастровий номер 3210500000:04:005:0032) за ОСОБА_2 , оскільки спірна земельна ділянка набута за час шлюбу на підставі договору дарування, та не може бути об`єктом спільної власності подружжя.
Що стосується доводів ОСОБА_1 про те, що житловий будинок не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки збудовано на належній їй земельній ділянці, за її особисті кошти та тягар його утримання, як власника нерухомого майна несе саме вона, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки надані ОСОБА_1 документи (договір №262083429119 про вклад «Універсальний» укладений між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с. 18-19 том 2), ескізний проект будівництва житлового будинку (а.с. 26-58 том 2), будівельний паспорт № 04-16/4 на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_3 (а.с. 59-74 том 2), повідомлення про початок виконання будівельних робіт (а.с. 75-77 том 2), технічний паспорт на будинок (а.с. 79-86 том 2), квитанції на придбання будівельних матеріалів (а.с. 106-164 том 2), квитанції про сплату комунальних послуг (а.с. 175-229 том 2), не можуть бути доказом зведення будинку, а саме закупівлю будівельних матеріалів чи оплату послуг будь-якій будівельній компанії на будівництво житлового будинку за вищевказаною адресою за особисті кошти ОСОБА_1 . Надані ОСОБА_1 документи, лише підтверджують факт вчинення дій необхідних для початку будівництва, обслуговування та введення в експлуатацію вищевказаного житлового будинку, і не дають суду переконливих доказів того, що вказані дії були вчинені безпосередньо за особисті кошти ОСОБА_1 .. А наявність у неї особистих коштів в розмірі 20 000 доларів США, не свідчить про те, що саме стільки коштів вартувало будівництво спірного будинку.
Матеріали справи не містять доказів того, що на зведення вказаного будинку були витрачені лише особисті кошти ОСОБА_1 (в тому числі внаслідок продажу квартири АДРЕСА_2 ), оскільки зведення даного об`єкту нерухомості та введення його в експлуатацію зайняло тривалий час і відбувалось в період шлюбу. А доказів щодо вартості будівництва сторонами не надавалось.
Висновок суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, є обгрунтованим та відповідає наведеним вище вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги про те, що вимога заявлена ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю не є вимогою, яка забезпечує ефективний захист прав у справах про визнання права власності, а лише підставою для її вирішення, тому позивачем вибрано неналежним спосіб захисту прав, суд апеляційної інстанції відхиляє як безпідставні.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.
Таким чином доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду в частині визнання права власності на частини земельної ділянки за ОСОБА_2 не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Короля Дмитра Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2025 року в частині задоволення первісного позову та визнання права власності на 1/2 частини земельної ділянки за ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено «16» березня 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко