ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4658/26 Справа № 201/1090/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С.С. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Красвітної Т.П.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
заявник ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 29 січня 2026року, головуючий у суді першої інстанції Федоріщев С.С.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У січні 2026року ОСОБА_1 звернулись в суд із заявою про встановлення факту, зазначивши заінтересованою особою Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якій вимагала: встановити факт народження ІНФОРМАЦІЯ_1 дитини жіночої статі, ОСОБА_2 , у місті липецьк, липецька область, російська федерація від матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є громадянкою України; в актовому записі про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відомості, про батька внести за вказівкою матері дитини відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Існування таких вимог заявниця пов`язувала із тим, що вона була зареєстрована та проживала у місті Маріуполь Донецької області. З 24 лютого 2020року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, оскільки на території міста Маріуполь було небезпечно проживати, заявниці, перебуваючи в стані вагітності, планувала покинути місто Маріуполь та переїхати на підконтрольну Україні територію. Проте, виїхати на підконтрольну Україні територію було неможливо у зв`язку з блокадою міста окупаційними військами, у зв`язку з чим у квітні 2022року евакуаційним автобусом вона була вимушена виїхати за межі території України в місто липецьк рф, яке не було обрано особисто заявницею, а було визначено під примусом. ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті липецьк вона народила дитину жіночої статі, де їй було видано медичну довідку про народження та свідоцтво про народження. 
Стверджувала, що заявниця є громадянкою України та в силу вимушених обставин, які не залежали від її воді, у зв`язку з бойовими діями в місті Маріуполь, не могла перебувати на території України під час народження дочки, отримати свідоцтво про народження українського зразка та зареєструвати дитину як громадянку України. Отримати свідоцтво про народження у відділі державної реєстрації актів цивільного стану відповідно до статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» вона можливості не має, оскільки факт народження дитини відбувся поза межами території України та наявні розбіжності в громадянстві дитини. 
Зазначала, що на даний час між Україною та рф, на території якої народилась ОСОБА_2 , розірвано усі дипломатичні відносини, а встановлення факту народження дозволить оформити державну допомогу при народженні дитини, відвідувати заклади дошкільної освіти, отримувати медичну допомогу, соціальне страхування та якнайкраще забезпечити інтереси дитини. 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
Ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 29 січня 2026року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про встановлення факту народження дитини.
Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі, виходив з того, що заявниця має можливість здійснити державну реєстрацію народження особи в будь-якому органі державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».
Правову підставу для відмови у відкритті провадження у справі суд вбачав у тім, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
10 лютого 2026року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_4 , подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи “Електронний суд” апеляційну скаргу на ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 29 січня 2026року.
В апеляційній скарзі висловила вимогу про скасування ухвали суду та просила направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Незаконність та необґрунтованість ухвали суду на думку заявниці полягає у тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що народження дитини відбулось на території рф, з якою Україною розірвано усі дипломатичні відносини, та органом реєстрації актів цивільного стану на звернення представника заявника щодо проведення державної реєстрації народження дитини було повідомлено, що у заявниці відсутні необхідні для реєстрації документи, у зв`язку з чим рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту народження. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші учасники справи своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2026року відкрито апеляційне провадження у справі.
12 березня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду на 1100год 24 березня 2026оку.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа та отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
Заявниця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_1 , виданим 25 березня 2024року, орган, що видав — 2116 /а.с.35/. 
Згідно з копією медичного свідоцтва про народження від 22 квітня 2022року серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 у м. липецьк липецької області російської федерації народила дитину жіночої статі /а.с.43/.
Відповідно до копії свідоцтва про народження від 18 травня 2022року серії НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. липецьк народилась ОСОБА_2 , матір`ю якої є громадянка України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.44/. 
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка ухвали суду, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки заявниця має можливість здійснити державну реєстрацію народження дитини в будь-якому органі державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, так як судом першої інстанції при постановленні ухвали не були додержані норми процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами другою та сьомою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. 
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає, зокрема, справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, тому суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.
Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту народження суд першої інстанції виходив з того, що вказана заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 49 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949року (далі - Женевська конвенція), стороною якої є Україна, забороняється, незалежно від мотивів, здійснювати примусове індивідуальне чи масове переселення або депортацію осіб, що перебувають під захистом, з окупованої території на територію окупаційної держави або на територію будь-якої іншої держави, незалежно від того, окупована вона чи ні.
Згідно із статтею 50 Женевської конвенції окупаційна держава повинна в співробітництві з державними та місцевими органами влади сприяти належному функціонуванню закладів, відповідальних за піклування про дітей і їхню освіту. Окупаційна держава повинна вжити всіх необхідних заходів для полегшення процедури встановлення особи дітей та реєстрації їхніх сімейних зв`язків. Вона за будь-яких обставин не повинна змінювати їхнього громадянського статусу або вносити їх до списків підконтрольних їй формувань або організацій.
РФ відкликала заяву, яка була зроблена СРСР при ратифікації додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949року, що стосується захисту прав жертв міжнародних військових конфліктів. На території рф також визнана недійсною постанова Верховної Ради СРСР від 04 серпня 1989року № 303 «Про ратифікацію додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949року, яка стосується захисту жертв збройних конфліктів неміжнародного характеру». Цей закон набув чинності 12 листопада 2019 року.
Відповідно до статей 3, 7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Дитина має бути зареєстрована відразу після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001року № 2235-ІІІ громадянство України набувається, зокрема, за народженням.
Згідно із статтею 7 зазначеного вище Закону особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.
Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частини 3, 4 статті 49 Цивільного кодексу України). 
Згідно із статтею 144 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану України. Невиконання цього обов`язку є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Реєстрація народження дитини засвідчується свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.
Відповідно до частини четвертої статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010року № 2398-VI підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.
Верховний Суд зауважує, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою, зокрема, фактів народження фізичної особи та її походження. Свідоцтво про народження є основним документом, що засвідчує особу дитини до отримання паспорта громадянина України. Від наявності в дитини такого документа залежить виникнення у неї та реалізація особистих немайнових та майнових прав.
У вказаній справі правова проблема обтяжена фактом народження дитини на території іноземної держави-агресора рф, де відбулись пологи заявниці у зв`язку з окупацією території України, на якій остання була зареєстрована та перебувала на обліку у зв`язку з вагітністю, та видачею свідоцтва про народження органом державної реєстрації рф.
Відповідно до статті 22 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005року № 2709-IV до особистих немайнових прав застосовується право держави, у якій мала місце дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про захист таких прав, якщо інше не передбачено законом.
Згідно із частиною першою статті цього 13 Закону, документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Аналогічно регламентовано зазначене питання у пункті 8 глави 1 розділу II Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000року № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24 грудня 2010року № 3307/5), відповідно до якого документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» від 04 лютого 2023року №107 під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Проте, зазначені норми не застосовуються у правовідносинах за участю рф.
Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022року № 2102-IX, було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022року, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє до теперішнього часу.
У відповідь на акт збройної агресії Президент України підтримав пропозицію Міністерства закордонних справ України про розрив дипломатичних відносин України з рф, про що 24 лютого 2022року оголошено на офіційному веб-сайті Міністерства закордонних справ України.
01 грудня 2022року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».
За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Мінської конвенції у відносинах з рф та Республікою Білорусь зупинено з 27 грудня 2022 року.
З дати зупинення дії Мінської конвенції, зокрема, до документів, виданих на території рф і Білорусі, при їх пред`явленні на території України застосовується вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05 жовтня 1961 року, яка є чинною у відносинах України з рф і Білоруссю.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що свідоцтво про народження від 18 травня 2022року серії НОМЕР_3 , видане у м. липецьк рф, видане на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може підтверджувати особу цієї дитини лише у випадку засвідчення його оригіналу (дублікату) апостилем.
Але, огляду на збройний конфлікт між рф та Україною заявниця (мати дитини) позбавлена можливості апостилювання цього документа відповідними органами рф, яким надаються повноваження на проставлення апостиля.
Медичне свідоцтво про народження дитини також видане на території рф та в даному випадку не може бути підставою для проведення державної реєстрації народження дитини. У зв`язку з народженням дитини на території іншої держави заявниця не має можливості надати до органу реєстрації актів цивільного стану для проведення державної реєстрації народження один із документів, передбачених пунктом 2 глави 1 розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану.
Мати дитини є громадянкою України, а тому малолітня ОСОБА_2 має право на набуття громадянства України, проте внаслідок збройної агресії рф проти України та з урахуванням розриву дипломатичних відносин України з рф заявниця позбавлена можливості зареєструвати народження дочки в органі державної реєстрації актів цивільного стану України.
Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові №643/1873/23 від 31 січня 2024року. 
Враховуючи викладене, помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що заявниця має можливість здійснити державну реєстрацію народження дитини в будь-якому органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до пункту 2 глави 1 розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану, при відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження такою жінкою.
У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів (стаття 319 ЦПК України).
У вказаній справі склалася така правова ситуація, за якої мати дитини - громадянка України позбавлена юридичної можливості засвідчити в Україні факт народження дитини в позасудовий спосіб внаслідок обставин, що не залежали від неї - окупації міста її проживання (м. Маріуполя) та пологів у м. липецьк рф, де видано свідоцтво про народження дитини російського зразка, що не визнається дійсним в Україні з наведених вище підстав.
Особисті немайнові та майнові права малолітньої ОСОБА_2 перебувають у стані правової невизначеності, а отже, потребує гарантованого Конституцією України та міжнародними договорами державного захисту.
Невизначеність норм процесуального закону не може тлумачитись проти заявників і обмежувати їх право на судовий захист, у тому числі у справах окремого провадження, оскільки в Україні юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Тож, суд першої інстанції не врахував, що встановлення факту народження дитини має істотне значення для реалізації прав людини та громадянина України, формально підійшов до вирішення питання щодо можливості відкрити провадження у справі та здійснити розгляд справи в порядку цивільного судочинства за правилами окремого провадження, з порушенням прав малолітньої дитини на доступ до правосуддя, та не розглянув можливість застосування аналогії закону.
Саме з такого розуміння вищезазначених норм матеріального та процесуального права виходить суд апеляційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права.
Згідно з частиною шостою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За наведених обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала Соборного районного суду міста Дніпра від 29 січня 2026року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 29 січня 2026року — скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 24 березня 2026року.

Судді: