номер провадження справи 5/182/25

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2026 Справа № 908/3323/25

м. Запоріжжя Запорізької області 

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова К.В., при секретарі судового засідання Соколові А.А., розглянув матеріали справи

За позовом: Запорізької міської ради (пр. Соборний, буд. 206, м. Запоріжжя, 69105; код ЄДРПОУ 04053915)
До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРГУТ” (вул. Перемоги, буд. 131-В, м. Запоріжжя, 69035; код ЄДРПОУ 40738341)
про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна за період з 04.08.2017 по 31.12.2018 у розмірі 273 820,22 грн.,

За участю представників сторін:
Від позивача: Михайловський А.С. (в залі суду) - посвідчення № 1107 від 17.02.2023, Витяг з ЄДРПОУ 04053915;
Від відповідача: Ткаченко О.С. (в залі суду) - ордер серії АР № 1277170 від 17.11.2025;

СУТНІСТЬ СПОРУ:

30.10.2025 через підсистему “Електронний суд” ЄСІКС до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Запорізької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРГУТ” про стягнення 315 348,42 грн.
30.10.2025 автоматизованою системою документообігу господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу розподілено судді Проскурякову К.В.
Ухвалою суду від 03.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі № 908/3323/25 в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи. Вирішено розгляд справи по суті розпочати з 02.12.2025, запропоновано сторонам здійснити відповідні процесуальні дії та подати усі наявні в них докази, які стосуються предмету спору.
17.11.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРГУТ” до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач вважає позовні вимоги частково необґрунтованими та безпідставними. Просить суд позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з ТОВ “ТУРГУТ” на користь Запорізької міської ради дохід отриманий від безпідставно набутого майна за період з 03.08.2017 по 31.12.2018 року у розмірі 149 194,03 грн. В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення. Також, відповідач просить суд розстрочити Товариству з обмеженою відповідальністю “ТУРГУТ” виконання рішення суду у справі № 908/3323/25 на строк 12 місяців, зі сплатою 12 432, 84 грн. щомісячно , починаючи з дня ухвалення рішення суду.
25.11.2025 від Запорізької міської ради до суду надійшла відповідь на відзив, згідно з якою позивач не погодився із запереченнями відповідача та підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Також, позивач заперечив проти надання ТОВ ТУРГУТ” розстрочки виконання рішення суду у справі № 908/3323/25 на строк 12 місяців.
Крім цього, 01.12.2025 від Запорізької міської ради до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРГУТ” на користь Запорізької міської ради дохід, отриманий від безпідставно набутого майна за період з 04.08.2017 по 31.12.2018 у розмірі 273 820,22 грн. та витрати по сплаті судового збору на суму 3 285,85 грн. У зв`язку зі зменшенням розміру позовних вимог, повернути з Державного бюджету України на користь Виконавчого комітету Запорізької міської ради надмірно сплачений судовий збір у розмірі 1 444,38 грн.
Станом на 02.12.2025 заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву та письмових пояснень від Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРГУТ” до суду не надійшло.
Ухвалою суду від 02.12.2025 розгляд справи № 908/3323/25 вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Відкрите провадження у справі № 908/3323/25 в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15.12.2025 о 12 год. 30 хв. з повідомленням (викликом) сторін. Явка представників сторін у судове засідання визнана обов`язковою та запропоновано сторонам здійснити відповідні процесуальні дії.
Ухвалою господарського суду Запорізької області від 15.12.2025 № 908/3323/25 задоволено заяву Запорізької міської ради про зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку з чим предметом розгляду справи є стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРГУТ” на користь Запорізької міської ради доходу, отриманого від безпідставно набутого майна за період з 04.08.2017 по 31.12.2018 у розмірі 273 820,22 грн. Закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Перше судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 19.01.2026 о 10 год. 30 хв. з повідомленням (викликом) сторін. Явка представників сторін у судове засідання визнана обов`язковою та запропоновано сторонам завчасно до наступного засідання подати письмові пояснення та усі наявні докази, які стосуються предмету спору.
Ухвалою суду від 19.01.2026 № 908/3323/25 оголошено перерву у судовому засіданні з розгляду справи по суті до 26.02.2026 о 10 год. 30 хв. з повідомленням (викликом) сторін.
11.02.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРГУТ” до суду надійшла заява про надання уповноваженому представнику відповідача – адвокату Ткаченко О.С. доступ до справи № 908/3323/25 в Електронному суді. Вказаний доступ надано 11.02.2026.
Ухвалою суду від 16.02.2026 № 908/3323/25 виправлено описку, допущену у резолютивній частині ухвали господарського суду Запорізької області від 19.01.2026 по справі № 908/3323/25, а саме резолютивну частину ухвали постановлено читати: «Оголосити перерву у судовому засіданні з розгляду справи по суті до 16.02.2026 о 10 год. 30 хв. з повідомленням (викликом) сторін”. 
Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, судове засідання 16.02.2026 здійснювалось із застосуванням підсистеми відеоконференцзв`язку системи “Електронний суд” ЄСІКС.
Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог пояснивши, що 11.10.2016 ТОВ «Тургут» набуло у власність об`єкти нерухомого майна, який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 131в, а саме: будівля культурно-офісного центру літ.А-3, загальною площею 1508,5 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №2645 від 11.10.2016, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 446173543 від 03.10.2025. Згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 03.10.2025 земельна ділянка є власністю територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Відповідно інформації з листа Департаменту управління активами Запорізької міської ради від 26.03.2024 №1846/01/01-07/2742 за земельною ділянкою з кадастровим номером 2310100000:05:010:0130 між Запорізькою міською радою та ТОВ «Тургут» не обліковується договори оренди землі земельної ділянки. Відповідно до листа Державної податкової служби України ГУ ДПС у Запорізькій області вих. №14179/5/08-01-13-01-04 від 30.12.2024 Відповідач за період 2017-2018 роки не звітує та не сплачує земельний податок, орендну плату за землю з юридичних осіб за земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:05:010:0130. Наведене вище свідчить про безоплатне та безпідставне використання Відповідачем Земельною ділянкою комунальної форми власності кадастровий номер 2310100000:05:010:0130, без правовстановлюючих документів, за період часу з 04.08.2017 по 31.12.2018, що є порушенням вимог ст.206 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) щодо платності використання землі. Запорізькою міською радою складено розрахунок щодо розміру недоотриманих доходів за фактичне користування Відповідачем земельною ділянкою площею 0,1903 га, з кадастровим номером 2310100000:05:010:0130, розташованою за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 131в, без оформлення правовстановлюючого документу, що посвідчує право оренди (користування) за період з 04.08.2017 по 31.12.2018 на суму 273 820,22 грн. Посилаючись на ст.ст. 11, 16, 526, 632, 1212-1214 Цивільного кодексу України, Закон України “Про оренду землі””, позивач просить суд позов задовольнити. Також, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог позивач просить суд повернути з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір у розмірі 1 444,38 грн. 
Відповідач частково заперечив проти позовних вимог з підстав зазначених у відзиву на позовну заяву вказавши, що договір оренди земельної ділянки не укладено в тому числі не з вини відповідача. Зокрема, у зв`язку зі зволіканням ГУ Держгеокадастру щодо надання (формування) витягу з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка є умовою щодо укладення відповідного договору оренди земельної ділянки, а в подальшому у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Крім цього, витяг за 2022 рік не може бути застосовано для визначення податкового зобов`язання за період (з 2017 по 2018 рік) , так як в цей період він не був сформований. Остання нормативно грошова оцінка земельної ділянки була затверджена в цінах 2009 року та зазначена в додатковій угоді до договору оренди землі , який діяв до 01.08.2017 року. Після неї нормативно грошова оцінка була затверджена лише в 2022 році. Тобто, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:05:010:0130 площею 0, 1903 станом на 01.08.2017 року складає 3 510 447,65 грн. із розрахунку 1 850 324, 96 грн. х 1,249 (2014 рік) х 1,433 (2015 рік) х 1,06 (2016). Загальна сума заборгованості за період з 03.08.2017 року по 31.12.2018 року складає 149 194,03 грн. (43 880,60+105 313, 43), яка визнається відповідачем. Розрахунок позивача є необґрунтованим та безпідставним, так як для визначення податкового зобов`язання за період з травня 2017 року по грудень 2018 року, не може братися витяг з нормативно грошової оцінки земельної ділянки за 2022 рік, оскільки передуванню формуванню такого витягу було затвердження технічної документації з землеустрою лише у 2021 році, якої станом на 2017-2018 роки не існувало. Враховуючи вищевикладені обставини, позовні вимоги в заявленому розмірі є безпідставними та необґрунтованими, а тому в такому розмірі не підлягають задоволенню. Просить суд позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТУРГУТ» на користь Запорізької міської ради дохід отриманий від безпідставно набутого майна за період з 03.08.2017 по 31.12.2018 року у розмірі 149 194,03 грн. В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення. 
Також, відповідачем заявлено клопотання про розстрочення виконання рішення суду. В обґрунтування клопотання представник ТОВ «ТУРГУТ» зазначив, що з початку повномасштабного вторгнення військ рф на територію України ТОВ «ТУРГУТ» значно втратило дохід, оскільки основною діяльністю товариства є здача в оренду власного нерухомого майна. Більшість орендарів з початком війни з`їхали через постійні обстріли м. Запоріжжя, та неможливість здійснювати свою діяльність. Відповідно основний дохід у вигляді отримання орендної плати не справлявся, а витрати зі сплати комунальних платежів та податків товариством оплачувались. Вказані обставини підтверджується фінансовою звітністю підприємства за 2022-2024 роки. Так дохід відповідача за 2022 рік складає – 400,00 грн.; за 2023- 6388,00 грн.; за 2024 – 30 273,00 грн. За вказаних обставин Відповідач просить суд надати розстрочення визнаної ним суми у розмірі 149 194,03 грн. на 12 місяців з сплатою 12 432,84 грн. щомісячно , починаючи з дня ухвалення рішення суду.
У відповіді на відзив Позивач додатково вказав, що з 2016 нормативна грошова оцінка земель міста, в тому числі спірної земельної ділянки була сталою та змінювалась лише на щорічні коефіцієнти індексації. Саме тому для отримання нормативної грошової оцінки за попередні роки Позивач ділив нормативну грошову оцінку 2022 на коефіцієнти індексації за попередні роки. Відповідач спирається у свої доводах на договір тадодаткові угоди, в яких було закріплена нормативна грошова оцінка в цінах 2009 року. Проте посилання Відповідача на умови договору, який закінчив свою дію, є незаконними та необґрунтованими, а також не враховує нормативну грошову оцінку, яка була встановлена рішенням Запорізькою міською радою №26 від 30.06.2015. Таким чином, посилання Відповідача на умови договору, який закінчив свою дію, є незаконними та необґрунтованими, а також не враховує нормативну грошову оцінку, яка була встановлена рішенням Запорізькою міською радою №26 від 30.06.2015. 
Стосовно клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду позивач зазначив, що із фінансових показників, взятих з аналітичної системи YouControl, ТОВ «ТУРГУТ» за 2017– 2024 роки вбачається, що підприємство зберігає активи та продовжує здійснювати господарську діяльність. У довоєнний період (2017– 2021 роки) підприємство декларувало прибутковість (збитків) на рівні близько -32% у середньому за вищевказані роки. У 2022 році відбулося зниження показників — зафіксовано 76% збитків, проте у 2023 році прибутковість значно зросла до1 666% прибутку, а у 2024 році — 369% прибутку. Крім того, зменшився розмір заборгованості у порівняння з довоєнним періодом: у 2017-2021 роках середній рівень заборгованості 95,17%, а після 2022 року середній рівень заборгованості становить 80,59%. З викладеного вбачається відсутність підстав для задоволення заяви Відповідача про розстрочку виконання судового рішення. Просить суд відмовити у задоволенні заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду.
Представник відповідач заперечень на відповідь на відзив суду не надав. Позовні вимоги визнав частково за період з 03.08.2017 по 31.12.2018 на суму 149 194,03 грн. В іншій частині позовних вимог просить суд відмовити та надати розстрочку виконання рішення суду на 12 місяців.
Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.
У судовому засіданні 16.02.2026 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, заслухавши представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

11.10.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю «Тургут» набуло у власність об`єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 131в, а саме: будівля культурно-офісного центру літ.А-3, загальною площею 1508,5 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 2645 від 11.10.2016, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 446173543 від 03.10.2025.
Згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 03.10.2025, земельна ділянка є власністю територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. 
Відповідно до інформації з листа Департаменту управління активами Запорізької міської ради від 26.03.2024 №1846/01/01-07/2742, за земельною ділянкою з кадастровим номером 2310100000:05:010:0130 між Запорізькою міською радою та ТОВ «Тургут» не обліковується договір оренди землі земельної ділянки. 
Відповідно до листа Державної податкової служби України ГУ ДПС у Запорізькій області вих. №14179/5/08-01-13-01-04 від 30.12.2024 ТОВ «Тургут» за період 2017-2018 роки не звітує та не сплачує земельний податок, орендну плату за земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:05:010:0130.
30.06.2015 Запорізькою міською радою прийнято рішення №7 «Про затвердження нормативної грошової оцінки земель міста Запоріжжя», згідно з яким вирішено, зокрема, впровадити оподаткування земель міста на підставі нової нормативної грошової оцінки з 01.01.2016р. Рішення за № 7 оприлюднене 14.07.2015 року в газеті «Запорізька Січ» та набрало чинності з 01 січня 2016 року. 
30.06.2015 Запорізька міська рада прийняла рішення № 6 «Про встановлення податку на майно (в частині плати за землю)». Відповідно до додатку 3 цього рішення, встановлено розмір орендної плати за використання земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності (у відсотках від їх нормативної грошової оцінки). Земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:05:010:0130 відноситься до категорії земель: інші земельні ділянки м. Запоріжжя, розмір орендної плати якої складає 3% від нормативної грошової оцінки. 
28.11.2018 Запорізька міська рада прийняла рішення № 26 «Про встановлення розміру орендної плати за землю» (повний текст рішення знаходиться у відкритому доступі на офіційному сайту Запорізької міської ради за посиланням: https://zp.gov.ua/uk/documents/item/33564). Зазначеним рішення Запорізькою міською радою було встановлено розміри орендної плати за використання земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності (у відсотках від їх нормативної грошової оцінки).
Відповідно до витягу № 2495/33-22 із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 31.01.2022, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:05:010:0130, загальною площею 0,1903 га, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 131в, становить 7 121 444,66 грн. у цінах 2022 року.
Відповідно до додатку до вказаного рішення, річний розмір орендної плати за земельні ділянки, надані для категорії “інші земельні ділянки м. Запоріжжя” становить 3 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.
Згідно ст. 289 Податкового кодексу України, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства. Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель, зазначеної в технічній документації з нормативної грошової оцінки земель та земельних ділянок.
Відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 6-28-0.222-600/2-24 від 12.01.2024 на виконання статті 289 Податкового кодексу України (далі – Кодекс) повідомила про значення коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за 1996-2023 роки.
Значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за попередній рік застосовується для розрахунку податкового зобов`язання на наступний рік.
Коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за 2017-2021 роки були наступними: 2017 рік – 1,0; 2018 рік – 1,0; 2019 рік – 1,0; 2020 рік – 1,0; 2021 рік – 1,1.
Для обчислення розміру недоотриманих доходів за фактичне користування ТОВ «Тургут» земельною ділянкою загальною площею 0,1903 га, кадастровий номер 2310100000:05:010:0130, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 131в, позивачем використано витяг № 2495/33-22 від 31.01.2022 із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, відповідно до якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки із кадастровим номером 2310100000:05:010:0130 становить 7 121 444,66 грн.
Позивачем здійснено розрахунок безпідставно збережених коштів ТОВ «Тургут» земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:05:010:0130 за період з 04.08.2017 – 31.12.2018, згідно з яким рахується наступний розмір недоотриманих доходів:
1) за 2017 рік (з 04.08.2017 – 31.12.2017) – 79 599,00 грн.
2) за 2018 рік – 194 221,22 грн.;
Загальний розмір недоотриманих доходів за земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:05:010:0130 за період з 04.08.2017 – 31.12.2018 склав: 79 599,00 грн. + 194 221,22 грн. = 273 820,22 грн., яку Позивач просить стягнути з Відповідача, оскільки за вказаний період часу відповідач користувався вказаною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, відповідно до положень статей 1212-1214 ЦК України повинен відшкодувати Запорізькій міській раді доходи, які він одержав у вигляді несплаченої орендної плати.
Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, додаткові пояснення, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши норми чинного законодавства України та приймаючи рішення суд враховує наступне.
Згідно ст. 13 Конституції України, земля , її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Статтею 142 Конституції України передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Статтею 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” визначено, що право комунальної власності на землю належить територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах.
Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до Закону.
З матеріалів справи вбачається, належний Відповідачу об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці площею 0,1903 га, кадастровий номер 2310100000:05:010:0130 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 13, власником якої є Запорізька міська рада на праві комунальної власності, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 446173543 від 03.10.2025.
Відповідно до ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Згідно витягу № 2495/33-22 від 31.01.2022 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:05:010:0130 становить 7 121 444,66 грн.
Згідно ч.5 ст. 79-1 ЗК України, формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Згідно п.5 ст. 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, а також законами України.
Отже, земельна ділянка за адресою м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 13, площею 0,1903 га, кадастровий номер 2310100000:05:010:0130 перебуває у комунальній власності, що надає право Запорізькій міській раді володіти, користуватися та розпоряджатися нею, реалізовувати інші свої повноваження власника, в тому числі звертатись з позовом до суду за захистом свого порушеного права.
Правовідносини сторін щодо оренди землі регулюються спеціальним Законом України “Про оренду землі”, Земельним кодексом України, Податковим кодексом України та загальними нормами Цивільного та Господарського кодексів України.
Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до Закону.
У ст. 206 Земельного кодексу України та ст. 270 Податкового кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати.
Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 270 Податкового кодексу України (розділ “Податок на майно”) об`єктами оподаткування платою за землю є об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.
Передача прав володіння і користування земельною ділянкою згідно статті 206 Земельного кодексу України, пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України здійснюється за плату, що має вноситися на користь міської територіальної громади, на підставі договору оренди земельної ділянки.
Відповідно до вимог статті 124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.
Відповідно до статті 1 Закону України “Про оренду землі” оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 13 Закону України “Про оренду землі” договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно положень ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Таким чином, правовий механізм переходу права на землю, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. Виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності, користування, у тому числі у формі оренди земельної ділянки.
Запорізька міська рада відповідно до вимог пунктів 3, 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності” та ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України є органом, який від імені територіальної громади здійснює права власника, щодо спірної земельної ділянки.
Крім того, відповідно до вимог ст. ст. 2, 10 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” Запорізька міська рада є органом, через який територіальною громадою міста Запоріжжя безпосередньо здійснюється місцеве самоврядування.
За змістом ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Судом встановлено, що Відповідачем протягом періоду часу, починаючи від дати придбання об`єкту нерухомості на спірній земельній ділянки згідно Договору купівлі-продажу нерухомого майна № 2645 від 11.10.2016 не здійснено державну реєстрацію права оренди ТОВ «Тургут» земельної ділянки площею 0,1903 га, кадастровий номер 2310100000:05:010:0130 за адресою м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 131в.
З огляду на викладене суд погоджується з доводами Позивача в цій частині, що вказане свідчить про безоплатне та безпідставне використання ТОВ «Тургут» земельною ділянкою комунальної форми власності, без правовстановлюючих документів та порушення вимог ст. 206 Земельного кодексу України щодо платності використання землі.
Так, згідно зі ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
У статті 21 Закону України “Про оренду землі” передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві з користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
За положеннями статті 24 Закону України “Про оренду землі” орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
З наведених матеріалів справи та пояснень представників сторін судом встановлено, що Відповідач у період часу з 04.08.2017 по 31.12.2018 користувався спірною земельною ділянкою без чинного договору оренди, а отже не був власником чи постійним землекористувачем вказаної земельної ділянки, а тому не був суб`єктом плати за землю у формі земельного податку (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). При цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, була орендна плата.
Згідно положень ст. 21 Закону України “Про оренду землі” та підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу Україні орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
За приписами підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно ст. 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.
У відповідності до ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Отже, за відсутності окремої цивільно-правової угоди, щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди).
За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість.
Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6- 2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 і Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від них.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований.
Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація – будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі №922/2060/20 від 05.08.2022 року.
Власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, крім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. Таку правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі №924/856/20.
Правовий механізм переходу права на землю у зв`язку з переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначений ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України. Виходячи зі змісту зазначених статей закону, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або користуванні колишнього власника будівлі.
Отже, з наведеного суд дійшов висновку, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.
До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондиційними, що регулюються главою 83 Цивільного кодексу України.
Згідно з ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.
Кондиційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
При цьому, під набуттям майна в даних правовідносинах слід розуміти збільшення вартості власного майна набувача; приєднання до нього нових цінностей, внаслідок чого потерпілий несе додаткові витрати або втрачає належне йому майно, тобто збереження майна однією особою відбувається за рахунок іншої.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Разом з цим, обов`язок набувача повернути безпідставно набуте (збережене) майно потерпілому не належить до заходів відповідальності, оскільки боржник при цьому не несе жодних майнових затрат – він зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно утримував (зберігав).
Для кондиційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
З огляду на викладене, фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Вказані правові позиції при розгляді аналогічних спорів неодноразово наводилися у висновках, викладених Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 17.10.2018 у справі № 922/2972/17, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, від 13.02.2019 та від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17.
Таким чином, з 11.10.2016 - дати виникнення у ТОВ «Тургут» права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 131в, виник і обов`язок укласти договір оренди земельної ділянки на яких воно розташоване, площею 0,1903 га, кадастровий номер 2310100000:05:010:0130 та зареєструвати на підставі нього право оренди землі.
Проте, ТОВ «Тургут» як набувач нерухомого майна, не сплачував орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеною договору оренди землі, а отже збільшив вартість власного майна, а Запорізька міська рада втратила належне їй майно (кошти від орендної плати).
З огляду на викладене суд погоджується з доводами Позивача, що в спірних правовідносинах має місце факт безпідставного збереження грошових коштів у вигляді орендної плати ТОВ «Тургут» за рахунок міської ради.
Суд враховує, що згідно зі ст. 11 Господарського процесуального кодексу України та ст. 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Федоренко проти України” від 03.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути “існуючим майном” або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні “виправданими очікуваннями” щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
Отже, у спірних правовідносинах неотриманні Запорізькою міською радою кошти від оренди землі підпадають під визначення Європейським судом з прав людини “виправдане очікування” щодо отримання можливості ефективного використання права власності територіальної громади міста Запоріжжя.
Матеріалами справи підтверджується, що Запорізькою міською радою на підставі рішення Запорізької міської ради від 28.11.2018 № 26 “Про встановлення розміру орендної плати за землю”, витягу № № 2495/33-22 від 31.01.2022 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок складено розрахунок, щодо розміру недоотриманих доходів за фактичне користування ТОВ «Тургут» земельною ділянкою площею 0,1903 га, кадастровий номер 2310100000:05:010:0130 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 131в без оформлення правовстановлюючих документів, що посвідчують право оренди (користування) за період з 04.08.2017 по 31.12.2018 на загальну суму 273 820,22 грн.
Щодо нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки.
Суд враховує, що відповідно до ст.ст. 13, 15, 18, 20, 23 Закону України “Про оцінку земель”, ст. 289 Податкового кодексу України, для визначення розміру орендної плати за землю використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Нормативна грошова оцінка проводиться не рідше ніж один раз на 5-7 років.
30.06.2015 Запорізькою міською радою було прийнято рішення № 7 “Про затвердження нормативної грошової оцінки земель міста Запоріжжя”, яким затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Запоріжжя; встановлено, що нормативна грошова оцінка земель м. Запоріжжя підлягає щорічній індексації відповідно до вимог діючого законодавства (п.8). Згідно з п. 7 рішення вводиться в дію з 01.01.2016р.
Рішенням Запорізької міської ради №26 від 28.11.2018р. “Про встановлення розміру орендної плати за землю”, керуючись абзацами другим і третім пункту 284.1 статті 284 ПК України та п. 24 ч.1 ст. 26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, Запорізька міська рада вирішила встановити на території м. Запоріжжя розміри орендної плати згідно з додатком. Згідно із п.15 Додатку до вказаного рішення встановлено річний розмір орендної плати за використання земельних м. Запоріжжя, які перебувають у комунальній власності, який дорівнює 3% від їх нормативної грошової оцінки. Вказане рішення міської ради введено в дію з 01.01.2019р. (п. 3 Рішення).
Для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок (п.289.1 ст.289 ПК України).
Згідно з підпунктом 14.1.125 пункту 14.1 статті 14 ПК України, нормативна грошова оцінка земельних ділянок для цілей розділу XII, глави 1 розділу XIV цього Кодексу – капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений відповідно до законодавства центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Згідно з п.п. 288.5, 288.5.1, 288.5.2 ст.288 ПК України, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території; не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки та граничний розмір орендної плати, встановлений у підпункті 288.5.2, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах.
Статтею 1 Закону України “Про оцінку земель” визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок – капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.
Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі, зокрема, визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (ст. 13 Закону).
З аналізу вищенаведених норм законодавства вбачається, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною. Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок і, як наслідок, розмір земельного податку та ставок орендної плати за землю є способом регулювання уповноваженими органами плати за користування землею в межах та на виконання норм ПК України.
Положеннями пункту 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.
Отже, нормативна грошова оцінка земель встановлюється шляхом затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, яка здійснюється відповідною сільською, селищною, міською радою. Зазначене імперативне регулювання унеможливлює встановлення нормативної грошової оцінки земельних ділянок договором, зокрема договором між органом місцевого самоврядування і орендарем.
Водночас обов`язковість врахування нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної та комунальної власності під час визначення розміру орендної плати встановлена законом (абзац 2 ч. 1 ст. 13 Закону України “Про оцінку земель”).
Отже, у разі зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної та комунальної власності змінюється також розмір орендної плати. Зазначене відповідає положенням ч. 2 ст. 632 ЦК України, відповідно до якої зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.
Рішенням Запорізької міської ради від 30.06.2015р. №7 “Про затвердження нормативної грошової оцінки земель міста Запоріжжя”, згідно з яким вирішено, зокрема, впровадити оподаткування земель міста на підставі нової нормативної грошової оцінки з 01.01.2016р. Рішення за №7 було оприлюднене 14.07.2015р. року в газеті “Запорізька Січ” та набрало чинності з 01 січня 2016 року.
30.06.2015р. Запорізька міська рада прийняла рішення №6 “Про встановлення податку на майно (в частині плати за землю)”. Відповідно до додатку 3 цього рішення, встановлено розмір орендної плати за використання земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності (у відсотках від їх нормативної грошової оцінки).
28.11.2018р. Запорізька міська рада прийняла рішення №26 “Про встановлення розміру орендної плати за землю”, яким було внесено зміни до рішення Запорізької міської ради №6. Зазначеним рішенням Запорізькою міською радою було встановлено розміри орендної плати за використання земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності (у відсотках від їх нормативної грошової оцінки).
Рішення Запорізької міської ради від 30.06.2015р. №7 та від 28.11.2018р. №26 не змінювались та не скасовувались і є чинними.
Таким чином, Запорізька міська рада в межах наділених повноважень, у відповідно до законодавства України, затвердила та встановила податок, та збори на користування землями міста Запоріжжя.
Положеннями пункту 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.
Згідно Витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок № 2495/33-22 від 31.01.2022 нормативна грошова оцінка земельної ділянки із кадастровим номером 2310100000:05:010:0130 становить 7 121 444,66 грн.
Згідно з висновками, наведеними у постановах Верховного Суду від 18.12.2019р. у справі №804/937/16, від 23.06.2022р. у справі №160/8668/19, вказано, що нормами ПК України (п. 289.2 ст. 289) прямо передбачено, що коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель. Коефіцієнти розраховує Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин і їх чинність не залежить від того, чи іншого рішення ради. На відповідні коефіцієнти індексується нормативна грошова оцінка, яка є чинною у відповідний період. Нормативне регулювання визначення розміру орендної плати за оренду земельних ділянок державної або комунальної власності відбувається за імперативно встановленою формулою множення нормативної грошової оцінки на коефіцієнт, який погоджується сторонами в договорі, але у законодавчо встановлених межах.
Тобто, з 2016р. по теперішній час нормативна грошова оцінка земель міста, в тому числі спірної земельної ділянки змінювалась лише на щорічні коефіцієнти індексації.
Витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі “реального часу”, тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула.(постанови Верховного Суду від 09.12.2021 у справі № 922/4264/20, від 10.01.2024 у справі № 712/7879/22).
Відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2021 №1147, нормативна грошова оцінка земельної ділянки визначається шляхом множення відповідних коефіцієнтів, зокрема Кні - добутку коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель за період від затвердження нормативу капіталізованого рентного доходу до дати проведення оцінки.
Станом на 16.02.2026 Витяг з нормативно грошової оцінки № 2495/33-22 від 31.01.2022, а також відповідний розрахунок, виданий уповноваженим органом - Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області є чинним та не скасованим.
Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів в обґрунтування незаконності або неправильності розрахунку НГО спірної земельної ділянки, а також доказів, які б спростовували законність витягу з нормативно грошової оцінки № 2495/33-22 від 31.01.2022. 
Відповідач спирається у свої доводах на договір та додаткові угоди, в яких було закріплена нормативна грошова оцінка в цінах 2009 року, проте, по-перше, дія договору була закінчена, по-друге, з моменту початку застосування відповідно до п. 271.2 ст. 271 ПК України нового розміру нормативної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності автоматично змінюються і права та обов`язки сторін договору оренди в частині розміру орендної плати, якщо він визначений у відсотковому співвідношенні до нормативної грошової оцінки (вказана правова позиція викладена в п. 103 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №914/2848/22).
Отже, посилання Відповідача на умови договору, який закінчив свою дію, є незаконними та необґрунтованими, а також не враховує нормативну грошову оцінку, яка була встановлена рішенням Запорізькою міською радою №26 від 30.06.2015.
Інші доводи Відповідача судом до уваги не приймаються в силу викладеного, оскільки не спростовують висновків суду. 
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ГПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ч. 1). Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно із ст. 129-1 Конституції України, ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За приписами ст. ст. 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 78 ГПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).
Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до стаття 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Підсумовуючи викладене, враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими, достовірними, достатніми та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Згідно зі ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача у розмірі 3 285,84 грн.
У зв`язку зі зменшенням розміру позовних вимог та клопотанням позивача, питання щодо повернення Виконавчому комітету Запорізької міської ради сплаченого судового збору на суму 1 444,39 грн. при зверненні до суду з вказаною позовною заявою буде вирішено судом у відповідній ухвалі.
Стосовно клопотання відповідача про надання розстрочки виконання рішення суду на строк 12 (дванадцять) місяців суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 238 ГПК України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про надання розстрочки виконання рішення.
Суд зазначає, що підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк. 
Вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання розстрочки виконання судового рішення, має бути підтверджена відповідними засобами доказування, а до заяви повинні бути додані докази щодо неможливості чи ускладнення виконання рішення.
Загальновідомим є факт, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року станом на 30 діб, строк дії якого в подальшому продовжувався відповідними Указами Президента України та триває й на теперішній час. 
Разом з цим, введення воєнного стану на території України не означає, що боржник не може здійснювати статутну діяльність та набувати кошти. 
Складне фінансове становище ТОВ “ТУРГУТ, яким обґрунтована винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, з урахуванням того, що господарська діяльність здійснюється ним на власний ризик, не може бути безумовною підставою для розстрочення виконання судового рішення.
Подібні висновки неодноразово викладались Верховним Судом у його постановах (до прикладу, у постанові від 15.03.2018 у справі № 910/8153/17, від 13.11.2018 у справі №910/2376/18 та інші).
Дане твердження також знаходить своє відображення в практиці Європейського суду з прав людини (яка на підставі ч. 4 ст. 11 ГПК України використовується судом як джерело права), відповідно до якої відсутність грошових коштів не може бути підставою відмови від виконання грошових зобов`язань (Справа “Бурдов проти Росії” від 07.05.2002 (заява №59498/00), Справа “Горнсбі проти Греції” від 19 березня 1997 року (заява № 18357/91) та інші).
Так, із фінансових показників, взятих з аналітичної системи YouControl, ТОВ «ТУРГУТ» за 2017– 2024 роки вбачається, що підприємство зберігає активи та продовжує здійснювати господарську діяльність. У довоєнний період (2017– 2021 роки) підприємство декларувало прибутковість (збитків) на рівні близько -32% у середньому за вищевказані роки. У 2022 році відбулося зниження показників — зафіксовано 76% збитків, проте у 2023 році прибутковість значно зросла до1 666% прибутку, а у 2024 році — 369% прибутку. Крім того, зменшився розмір заборгованості у порівняння з довоєнним періодом: у 2017-2021 роках середній рівень заборгованості 95,17%, а після 2022 року середній рівень заборгованості становить 80,59%.
Судом також враховано: матеріальні інтереси сторін, ступінь вини відповідача (боржника, заявника) у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави, нездійснення боржником жодних дій, спрямованих на навіть часткове виконання судового рішення (відсутність жодних перерахувань коштів стягувачу).
Суд також спирається на сталу практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно з якою “кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру”. А у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення. Тобто, довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути оправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.
Окрім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.
Стосовно системності виконання Європейський суд з прав людини підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.
Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення вбачається, що безпідставне надання відстрочки чи розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує (може порушити) основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.
З урахування викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду на строк 12 (дванадцять) місяців.
Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, 130, 233, 236 – 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “ТУРГУТ” (вул. Перемоги, буд. 131-В, м. Запоріжжя, 69035; код ЄДРПОУ 40738341) на користь Запорізької міської ради (пр. Соборний, буд. 206, м. Запоріжжя, 69105; код ЄДРПОУ 04053915) дохід, отриманий від безпідставно набутого майна за період з 04.08.2017 по 31.12.2018 в розмірі 273 820 (двісті сімдесят три тисячі вісімсот двадцять) грн. 22 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 285 (три тисячі двісті вісімдесят п`ять) грн. 84 коп. Видати наказ після набрання рішенням чинності.

У зв`язку із запровадженням графіків обмеження електропостачання у м. Запоріжжі, повний текст рішення складено та підписано 16.03.2026.

Суддя К.В. Проскуряков

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.