ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3284/26 Справа № 180/1176/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Янжула О. С. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Гапонова А.В., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №180/1176/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Янжули О.С., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона з 03 липня 2012 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 в якому у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказує, що з березня 2019 року шлюбні відносини між ними фактично припинились, з вказаного часу відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, участі у вихованні дітей не приймає, з дітьми не спілкується, тобто свої батьківські обов`язки не виконує.
Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 09 липня 2020 року шлюб між ними розірвано.
Судовим наказом Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22 травня 2020 року з ОСОБА_2 на її користь стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 04 травня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття.
01 липня 2020 року вона звернулась до Марганецького ВДВС для примусового стягнення аліментів призначених за судовим наказом Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22 травня 2020 року.
Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у ОСОБА_2 станом на 09 червня 2025 року наявна заборгованість зі сплати аліментів сукупний розмір якої за період з травня 2020 року по травень 2025 року складає 137 820,83 грн.
З лютого 2019 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 , з яким 20 жовтня 2023 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було зареєстровано шлюб, актовий запис №590.
Зазначає, що діти вважають батьком саме її чоловіка, він для них є авторитетом та взірцем для наслідування. Між дітьми та чоловіком склалися близькі довірчі відносини, які характерні для батька та дитини. Нещодавно в них народилася спільна дитина, таким чином наразі вони з чоловіком спільно виховують трьох дітей. Чоловік має намір усиновити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а діти бажають носити прізвище чоловіка.
У зв`язку з цим просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до дітей: ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 .

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав – відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Маркова Ю.В. подала апеляційну скаргу, в якій вважає його таким, що прийнято із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також суд не взяв до уваги висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, на підставі чого дане рішення підлягає скасуванню.
Зазначає, що відповідач не займався та не займається вихованням дітей, не спілкувався з дітьми, жодного разу не був у школі, де навчається діти, що підтверджується відповідними довідками, не цікавився у педагогів успіхами та потребами, батьківські збори та святкові ранки не відвідував. Відповідач не має до дітей батьківських почуттів, діти перестали сприймати його як свого батька та вважають його сторонньою людиною, дії останнього носять суто декларативний характер. 
Вказує, що відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Лівобережним управлінням соціального захисту населення Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 разом із дітьми взято на облік як внутрішньо переміщених осіб за адресою їх фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 . 
Зауважує, що з початку повномасштабного збройного вторгнення на територію України життя дітей кардинально змінилось та було поставлене під постійну загрозу. Умови воєнного стану, регулярні повітряні тривоги, ракетні обстріли та загальна небезпека для цивільного населення вимагали від обох батьків максимальної відповідальності, турботи та участі у забезпеченні безпеки й стабільності дітей. Водночас відповідач, будучи батьком малолітніх дітей, у вказаний надзвичайний період фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Він не цікавився умовами проживання дітей, їхнім фізичним та психологічним станом, не підтримував з ними регулярного зв`язку та не вживав жодних заходів для забезпечення їхньої безпеки, попри об`єктивно небезпечну ситуацію в країні. 
Вважає, що така поведінка відповідача свідчить не лише про формальне невиконання батьківських обов`язків, а й про повну байдужість до долі власних дітей у момент, коли вони найбільше потребували захисту, участі та підтримки обох батьків. В умовах війни відсутність турботи та інтересу з боку батька завдала дітям глибокого емоційного потрясіння та відчуття покинутості, що є неприпустимим з огляду на принцип забезпечення найкращих інтересів дитини. 
Окрім цього, відповідач самостійно погодився на позбавлення його батьківських прав, надавши відповідну згоду до суду. Дана обставина в черговий раз підтверджує його байдужість до вказаного питання, адже батько не бажає змін у відносинах з дітьми, оскільки кроків з його боку, щодо налагодження спілкування та контакту з дітьми здійснено не було. 
Звертає увагу, що судом першої інстанції було проігноровано даний факт, що свідчить про неповне з`ясування обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, та призвело до ухвалення рішення без належної оцінки поведінки відповідача як такого, що системно та умисно ухиляється від виконання свого обов`язку щодо утримання дітей, чим порушуються їх законні права та інтереси. 
Вказує, що суд помилково вважає відповідача таким, що має намір та бажання бути залученим до участі у житті дітей, приймати участь у виконанні батьківських обов`язків, оскільки сам факт формального визнання позовних вимог та подання заяви про розгляд справи за його відсутності не може свідчити про реальну участь у житті, вихованні та матеріальному забезпеченні дітей, а навпаки підтверджує пасивну позицію відповідача та його фактичну відстороненість від судового розгляду справи, від участі у життєдіяльності дітей та виконання обов`язків батька.
Звертає увагу, що Лівобережною адміністрацією Дніпровської міської ради надано Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , по відношенню до його малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , але судом першої інстанції даний документ було помилково проігноровано, оскільки висновок суду щодо цього, ґрунтується на формальному та вибірковому підході до оцінки доказів. 
Суд першої інстанції належним чином не мотивував свої сумніви в обґрунтованості висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Не врахував, що останній був належним чином повідомлений про час та місце як засідання комісії з питань захисту прав дітей, так і судових засідань, не скористався можливістю надати необхідні пояснення, які б спростовували висновки уповноваженого органу. 
Зауважує, що під час розгляду справи суд першої інстанції безпідставно поставив під сумнів право позивача на звернення до суду з даним позовом, висловлюючи припущення щодо нібито наперед визначених мотивів подання позову, зокрема з метою можливого отримання у майбутньому відстрочки від мобілізації чоловіком позивача. У зв`язку із чим, судом було відкладено розгляд справи задля надання позивачем до суду відомостей про наявність або відсутність у чоловіка останньої бронювання, тим самим проявивши своє упереджене ставлення до учасників справи, зокрема по відношенню до позивача. 
Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, з вибірковою оцінкою доказів та ігноруванням обставин, що мають вирішальне значення для правильного вирішення спору. Судом не було надано належної оцінки фактам системного невиконання відповідачем батьківських обов`язків, наявності значної заборгованості зі сплати аліментів, висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, а також допущено вихід за межі предмета доказування та порушення принципу неупередженості суду. За таких обставин оскаржуване рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, порушує принцип забезпечення найкращих інтересів дітей та підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті заявлених позовних вимог. 
У зв`язку з чим, просить рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області 10 листопада 2025 року касувати, постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Маркова Ю.В. у судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З урахуванням вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі з 03 липня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 09 липня 2020 року було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 11 серпня 2020 року.
За час шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , виданого 27 липня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Марганецького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №273, батьками - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є: батьком - ОСОБА_2 , матір`ю - ОСОБА_9 .
Згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 , виданого 17 жовтня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марганецького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №363, батьками - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є: батьком - ОСОБА_2 , матір`ю - ОСОБА_9 .
Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з матір`ю.
Судовим наказом Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22 травня 2020 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно починаючи стягнення з 04 травня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття.
Позивач проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 в м. Дніпро, а 20 жовтня 2023 року зареєструвала з ним шлюб. Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_3 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 590.
Після реєстрації шлюбу позивач змінила своє прізвище ОСОБА_10 на ОСОБА_11 .
Діти позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають разом зі своєю матір`ю та вітчимом - ОСОБА_6 у АДРЕСА_1 , взяті на облік як внутрішньо перемішені особи за адресою їх фактичного місця проживання. Зареєстрованим місцем проживання матері та дітей є АДРЕСА_2 . 
Всі питання щодо виховання дітей вирішуються саме позивачем, як матір`ю дітей та їх вітчимом - ОСОБА_6 , без участі та підтримки відповідача. Дану обставину позивач підтверджує актом обстеження умов проживання дітей в сім`ї ОСОБА_1 від 16 січня 2025 року.
ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_1 та ОСОБА_6 народилася спільна дитина - син: ОСОБА_12 . Наразі вони виховують трьох дітей.
В матеріалах справи наявна характеристика на ученицю 7-д класу Дніпровської гімназії №147 ОСОБА_4 , відповідно до якої дівчинка навчається в даній школі з другого класу. За період навчання виявила знання середнього рівня компетентності. На уроках активна, домашні завдання виконує. Систематично відвідує уроки, заняття без поважних причин не пропускає. Вона чемна, спокійна, врівноважена. З дорослими ввічлива. Батько ОСОБА_7 - ОСОБА_2 жодного разу не відвідував батьківські збори, не цікавився навчанням дитини, не підтримував зв`язок з класним керівником.
Згідно характеристики учня 6-А класу Дніпровської гімназії №147 ОСОБА_5 , останній за період навчання характеризується посередньо. Мешкає з мамою, вітчимом та сестрою. ОСОБА_13 (вітчим) та ОСОБА_14 (мати) приділяють увагу вихованню сина. Підтримують зв`язок з класним керівником, завжди відвідують батьківські збори.
До матеріалів справи долучено копію заяви ОСОБА_2 від 09 січня 2024 року, посвідчену приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дрябловою Н.Ф., реєстровий номер 11, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 не заперечує проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до його дітей та дає свою згоду на усиновлення його дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянином України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
10 жовтня 2025 року Лівобережною адміністрацією Дніпровської міської ради надано Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітніх: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з тих підстав, що позивачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів винної поведінки відповідача із ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. У справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися зі своїми дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дітей.
Суд врахував, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з батьком сімейних відносин не буде відповідати інтересам дітей.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства).
У частині сьомій статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати/батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зробив висновок, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§100).
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18 (провадження №61-4014св20) зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком, займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері чи батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі №464/2040/23).
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі №638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.
Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22 (провадження №61-13923св23)).

Як вбачається з матеріалів справи з долученої копії заяви ОСОБА_2 , від 09 січня 2024 року, посвідченої приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дрябловою Н.Ф., реєстровий номер 11, вбачається, що відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до його дітей та дає свою згоду на усиновлення його дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 громадянином України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
10 жовтня 2025 року Лівобережною адміністрацією Дніпровської міської ради надано Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітніх: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку з неналежним поводженням щодо дітей, вчиняв насильство щодо останніх, свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками.
Таким чином, встановивши те, що позивачем не надано належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав.
При цьому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками. 

Доводи апеляційної скарги, що у своєму рішенні проігнорував і не послався на Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , наданий Лівобережною адміністрацією Дніпровської міської ради, відхиляються колегією суддів, оскільки, як зазначено вище, відповідно до численної практики викладеної у постановах Верховного Суду, зокрема, постанові від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.
Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції було проігноровано, що відповідач самостійно погодився на позбавлення його батьківських прав, надавши відповідну згоду до суду, відхиляються колегією суддів, оскільки відмова від дитини суперечить моральним засадам суспільства, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд.
Посилання позивача на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставною для скасування судового рішення, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав.
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі №553/449/20 (провадження №61-2701св24)).

З огляду на зазначене висновок суду першої інстанції про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, слід визнати обґрунтованим та таким, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі №755/8647/23 (провадження №61-6722св24).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року слід залишити без змін.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 25.03.2026р.

Головуючий суддя О.В.Агєєв