КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/4951/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/20705/20

26 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Вороб`я Євгенія Валерійовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Соколова О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди, -
в с т а н о в и в:
У травні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 27.04.2015 року позивач став учасником ДТП, внаслідок якого один з його учасників отримав тяжкі тілесні ушкодження. 
28.04.2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100020003820 було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 
05.10.2015 року прокурором Прокуратури Дарницького району м. Києва було винесено постанову про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні.
19.10.2015 року старшим слідчим СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві підполковником поліції Метельським І.Р. позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Оголошена підозра була погоджена прокурором Прокуратури Дарницького району м. Києва Чуйковим В. С. 
20.10.2015 року позивачу було повідомлено про завершення досудового розслідування та складено відповідний обвинувальний акт. 
28.10.2015 року обвинувальний акт було затверджено прокурором Прокуратури Дарницького району м. Києва Чуйковим В.С. 
30.10.2015 року прокурором Прокуратури Дарницького району м. Києва Чуйковим В.С. обвинувальний акт було направлено до Дарницького районного суду м. Києва.
03.11.2015 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва на підставі обвинувального акту від 20.10.2015 року, було відкрито провадження у справі № 753/20472/15-к. 
Зазначає, що вироком Дарницького районного суду м. Києва від 27.10.2017 року у справі № 753/20472/15-к позивача було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. 
Не погоджуючись із вироком, прокурором Київської місцевої прокуратури № 2 Облетовим А.І. було подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду міста Києва.
07.12.2017 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва відкрито апеляційне провадження у справі. Апеляційну скаргу по справі підтримувала Прокуратура м. Києва.
Вказує на те, що ухвалою Київського апеляційного суду від 08.05.2019 року вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення. 
Не погоджуючись з ухвалою Київського апеляційного суду від 08.05.2019 року, прокурором Прокуратури м. Києва Заріцькою О.А. було подано касаційну скаргу до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду. 08.08.2019 року ухвалою Верховного суду було відкрито касаційне провадження у справі № 753/20472/15-к на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27.10.2015 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 08 травня 2019 року. 
Постановою Верховного суду від 13.11.2019 року у справі № 753/20472/15-к, вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 08 травня 2019 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. 
Отже, в період з 19 жовтня 2015 року до 13 листопада 2019 року позивач безпідставно перебував під слідством та судом внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури, внаслідок чого йому було завдано моральну шкоду в розмірі 800 000,00 грн.
З огляду на вище викладене просив суд стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 800 000,00 грн. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом їх списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 122 216 грн. 81 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судові витрати зі сплати судового збору віднесено на рахунок Держави.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 26 листопада 2025 року представник позивача  ОСОБА_1 - адвокат Воробей Є.В. подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що протягом 4 років (48 місяців) та 26 днів, будучи невинним у вчиненні кримінального правопорушення, позивач був змушений з`являтися на багаторазові виклики слідчого та суду, приймати участь у слідчих діях і судових засіданнях в якості обвинуваченого (підсудного), давати свідчення та доводити свою невинуватість. Оскільки, всі виклики до слідчого та в суд здійснювалися в робочі дні, позивач був вимушений змінювати робочий розпорядок та міняти свої робочі плани. 
Отже, моральна шкода, завдана позивачу, полягає у тому, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури, йому було завдано страждання у вигляді душевних хвилювань, занепокоєності, постійного нервування, відчаю, яких він зазнав у зв`язку із порушення свого життєвого ритму та планів, адже протягом чотирьох років він мав постійно відвідувати судові засідання, де мав доводити свою невинуватість. Позивач постійно знаходився у депресії та не міг нормально працювати. Позивач був змушений доводити свою невинуватість не лише в суді, а й перед рідними, знайомими, сусідами. У зв`язку з тривалим перебуванням під слідством та судом Позивач не міг налаштувати звичайний для себе ритм життя, перестав спілкуватися з колишніми друзями, внаслідок чого зазнав душевних страждань та переніс нервове потрясіння, погіршився стан його здоров`я. Отже, зазначені обставини вочевидь мали значний психотравмуючий вплив на позивача, який він поніс у зв`язку з неможливістю тривалого відновлення своїх прав, порушених некомпетентними діями органів досудового розслідування та прокуратури. 
Вказує на те, що згідно з висновком психологічної, кримінальне переслідування позивача у період з 19 жовтня 2015 року по 13 листопада 2019 року, а отже незаконне знаходження під слідством та судом протягом 4 років (48 місяців) та 26 днів, є психотравмувальною обставиною для ОСОБА_1 . 
За умов ситуації притягнення позивача до кримінальної відповідальності та наслідків цього, йому завдані моральні страждання, які, з огляду на їх інтенсивність, тривалість, широкий діапазон деструктивного впливу на основні сфери життєдіяльності, є суттєвими, що є психологічною підставою для правового вирішення питання про відшкодування йому моральної шкоди, яка визначається в розмірі від 500 000,00 грн. до 800 000,00 грн. 
Вважає, що оскільки відносно позивача було постановлено виправдувальний вирок, що свідчить про незаконність притягнення його до кримінальної відповідальності та виконання інших процесуальних дій в рамках кримінального провадження, а отже є порушенням його прав, то шкода, завдана внаслідок незаконного перебування його під слідством і судом, підлягає відшкодуванню у повному обсязі.
13 лютого 2026 року до Київського апеляційного суду від представника Київської міської прокуратури Котляр Т.М. надійшли заперечення, в яких представник зазначав, що не погоджується з доводами апеляційної скарги, оскільки ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 42 місяці і 19 днів (з 19.10.2015 - момент повідомлення про підозру по 08.05.2019 - набрання законної сили виправдувальним вироком суду), а не 48 місяців, як позивач зазначив у позовній заяві та апеляційній скарзі. Доказів, як фізичного чи психічного впливу, що, за твердженнями позивача, призвело до негативних наслідків морального характеру, позивачем до суду не надано. Щодо висновку експерта психолога ОСОБА_2 від 15.03.2020, зазначає, що наведені у ньому розрахунки грошової компенсації за спричинену моральну шкоду, завдану позивачу, є лише науково-практичною рекомендацією для визначення характеру та ступеня моральних страждань з урахуванням індивідуальних психічних особливостей піддослідної особи, в сукупності її соціального оточення, моральних цінностей та судової практики. Висновки за результатами соціально-психічного дослідження (судової психологічної експертизи) носять ймовірний характер, тому при вирішенні питання про визначення розміру компенсації моральної шкоди мають перевірятися у сукупності з іншими доказами у справі
В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 
Представник позивача в апеляційній скарзі просив суд розглядати справу без його участі. 
З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності не з`явившихся сторін. 
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в місті Києві здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015100020003820, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.04.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
У вказаному кримінальному провадженні 19.10.2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
За результатами досудового розслідування обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 скеровано до суду для розгляду по суті.
Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 27.10.2017 року № 753/20472/15-к, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 08.05.2019 року та постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 13.11.2019 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 зазначає, що незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури йому завдано моральну шкоду, яка виразилась у моральних стражданнях, душевних хвилюваннях, занепокоєності, нервуваннях, що призвело до погіршення відносин з оточуючими та вплинуло на його життєвий ритм та плани.
Позивач зазначає, що перебував під слідством і судом 48 місяців та 26 днів - з моменту вручення повідомлення про підозру до постановлення судового рішення судом касаційної інстанції.
Згідно висновку експерта психолога від 15.03.2020 року, підготовлених експертом психологом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності дійсно завдано моральні страждання (моральну шкоду).
Відповідно до висновку, грошовий еквівалент моральних страждань (моральної шкоди), спричинених внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, визначається в розмірі від 500 000,00 грн. до 800 000,00 грн.
Окремою обставиною, на яку посилається експерт у експертному висновку, є той факт, що кримінальне переслідування позивача у період з 19.10.2015 року по 13.11.2019 року, а отже незаконне знаходження під слідством та судом протягом 4 років (48 місяців) та 26 днів, є психотравмувальною ситуацією для ОСОБА_1 , яка себе не вичерпала та продовжує свою дію. Відповідно, перелік стрес-факторів, виявлений обсяг та глибина моральних страждань (моральної шкоди), а також грошовий еквівалент цих моральних страждань (моральної шкоди) не є остаточним і встановлений на дату проведення дослідження.
Відповідно до підсумкової частини висновків експерта, психотравмувальні обставини викликані негативними наслідками незаконного притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, завдали йому моральні страждання через фрустрацію його основних потреб та цінностей. Негативні наслідки незаконного притягнення до кримінальної відповідальності зачіпають всі рівні потреб ОСОБА_1 - від потреби безпеки до потреби в самовираженні. ОСОБА_1 сприймає свої моральні страждання і нанесену йому моральну шкоду як непоправну. Винесення рішення про грошову компенсацію хоча й відіграє важливу роль, проте не є автоматичним способом відновлення попереднього стану речей.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на те, що що термін перебування позивача під слідством та судом з 19.10.2015 року по 08.05.2019 року (дата набрання вироку Дарницького районного суду міста Києва від 27.10.2017 року № 753/20472/15-к законної сили) - 3 роки, 6 місяців та 19 днів. Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за період з 29.10.2015 року по 08.05.2019 року, суд прийшовдо висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 122 216, 81 грн.
З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Практика ЄСПЛ свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до пункту 5 статті 3 указаного Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено з 01 січня 2020 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні, а з 1 вересня - 5000 гривень. 
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, «відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, зроблено висновок про те, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, «розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження».
Судом встановлено, що СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в місті Києві здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015100020003820, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.04.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
19.10.2015 року старшим слідчим СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві підполковником поліції Метельським І.Р. позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Оголошена підозра була погоджена прокурором Прокуратури Дарницького району м. Києва Чуйковим В. С. 
За результатами досудового розслідування обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 скеровано до суду для розгляду по суті.
Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 27.10.2017 року № 753/20472/15-к, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 08.05.2019 року та постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 13.11.2019 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Отже, позивач перебував під слідством та судом з 19 жовтня 2015 року по 13 листопада 2019 року, тобто 48 місяців та 26 днів.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено з 01 січня 2020 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні, а з 1 вересня - 5000 гривень. 
З огляду на зазначене мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивача становить 230 797,18 грн. із розрахунку 4 723,00 грн. *48 міс.= 226 704 грн.; 4723,00 грн. /30 днів= 157,43 грн. мінімальний розмір моральної шкоди за 1 день; 157,43*26= 4 093,18 грн.; 226 704,00+4093,18= 230 797,18 грн. 
Колегія суддів вважає, що казаний розмір моральної шкоди у мінімальному розмірі, встановленому законодавством, буде достатньою сатисфакцією перенесених позивачем моральних страждань, з урахуванням обсягу завданої шкоди, глибини та тривалість моральних страждань позивача.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на наведене, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди. 
Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Вороб`я Євгенія Валерійовичазадовольнити частково. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
Позов  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в сумі 230 797,18 грн. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом їх списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2026 року

Головуючий Судді