Справа № 234/17789/21
Провадження № 2/202/117/2025 

ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2025 року м. Дніпро
Індустріальний районний суд міста Дніпра в складі головуючого судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., Мартинюк С.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 , про поділ майна подружжя,
У С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовом про поділ майна подружжя. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 жовтня 2014 року був укладений шлюб між нею і ОСОБА_4 . 
В 2016 році під час шлюбу ними було придбано автомобіль GEELY модель MR-7151A, 2007 року випуску, вартість якого на час подання цього позову становить 66 860 грн.
Також 01.10.2018 року ними була придбана квартира АДРЕСА_1 , вартість якої на час розгляду справи складає 588 842 грн. 
На купівлю цієї квартири на підставі договору позики, укладеного між нею і ОСОБА_6 , були позичені грошові кошти в розмірі 11 000 доларів США 
Зобов`язання щодо повернення позики дотепер не виконані.
За цих підстав позивач просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя автомобіль GEELY модель MR-7151A, 2007 року випуску, квартиру АДРЕСА_1 , а також грошові зобов`язання в розмірі 11 000 доларів США за договором позики від 20.08.2018 року, укладеним між нею і ОСОБА_6 . 
Поділити зазначене майно між нею і відповідачем шляхом виділення і визнання за кожним із них права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Виділити ОСОБА_4 автомобіль GEELY модель MR-7151A, 2007 року випуску та стягнути з нього на її користь грошову компенсацію 1/2 частини цього автомобіля в розмірі 33 430 грн. 
Також просила поділити між ними в рівних частках (по 1/2 частині) грошове зобов`язання за договором позики від 20.08.2018 року, укладеним між нею і ОСОБА_5 . 
Стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору в розмірі 3278,51 грн, витрати на проведення оцінки майна 1000 грн, а також витрати на правничу допомогу.
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 18 січня 2022 року у справі було відкрите загальне позовне провадження.
Справа Краматорським міським судом Донецької області розглянута не була. 
Розпорядженням Верховного Суду від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.
Отже, не лише поточні, а й усі судові справи, які станом на день видання Верховним Судом розпорядження від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» перебували в провадженні Краматорського міського суду Донецької області та були не розглянуті по суті, є такими, що підсудні Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.
29 серпня 2023 року відповідно до вищевказаного розпорядження зазначену цивільну справу було передано за підсудністю та зареєстровано в Індустріального районного суду міста Дніпропетровська. 
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 18 вересня 2023 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання.
Ухвалою від 16 травня 2024 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 .
Крім того, ухвалою від 16 травня 2024 року за клопотанням представника позивача витребувані з Головного управління ДПС у Донецькій області відомості щодо сум доходів, виплачених відповідачу ОСОБА_4 протягом 2014-2020 років, а також з Першої краматорської державної нотаріальної контори копії документів щодо укладення 01.10.2018 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Уваровою Г.І. у реєстрі за № 1-3223. 
Ухвалою від 19 травня 2025 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. 
В судовому засіданні представник позивача – адвокат Снєжко А.Г. позов підтримала та наполягала на його задоволенні в повному обсязі. Наполягала на тому, що поїздка позивач в Йорданію для укладання боргового документа в серпні 2018 року підтверджується відміткою в паспорті. Грошові кошти в розмірі 11 000 доларів США були запозичені з розрахунку вартості квартири 9000 доларів США (6000 доларів США – безпосередня вартість та 3000 доларів США – на оплату боргу за комунальні послуги). Інших коштів для придбання квартири сторони не мали. Проведення ремонту в квартирі підтверджується оцінкою вартості квартири від 21.12.2021, яка склала 588 842 грн. Отже, грошові кошти, отримані в позику, були використані в інтересах сім`ї. 
Відповідач та його представник – адвокат Константинов О.Г. у судовому засіданні позов визнали частково, а саме в частині поділу в рівних частках квартири.
Щодо поділу грошових зобов`язань, то проти позову заперечували, стверджували, що грошові кошти на квартиру сторони не позичали. Про зазначену позику колишня дружина його не повідомляла, про наявність цього боргу дізнався лише в суді. Вважали надані позивачем боргові документи сумнівними. 
Наполягали на тому, що квартира була придбана за спільні заощадження подружжя, необхідності позичати кошти на квартиру не було. Фактично квартира була придбана за 3200 доларів США, так як існував борг за комунальні послуги. Ремонт у придбаній квартирі не робили. 
Крім того, відповідач пояснив, що автомобіль є його особистою власністю як такий, що набутий за грошові кошти, отримані від продажу попереднього автомобіля, придбаного до шлюбу, в розмірі приблизно 3500 доларів США. Фактично між ним і продавцем відбувся обмін автомобілями. В 2022 році спірний автомобіль був викрадений та перебуває в розшуку, тобто в його користуванні не перебуває. 
Отже, просили в задоволенні позову в частині поділу автомобіля та грошового зобов`язання відмовити.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, надала письмові пояснення, в яких зазначила, що влітку 2018 року сторони звернулися до неї з проханням позичити грошові кошти на купівлю квартири в сумі 11 000 доларів США, на що вона погодилася. На той час, у серпні 2018 року, вона перебувала в Йорданії. Для отримання позики позивач приїхала до неї, пояснивши, що вони знайшли квартиру за гарну ціну, але в дуже занедбаному стані, тому доведеться робити капітальний ремонт. Подружжя купувало квартиру для перепродажу, планувало її продати, повернути їй борг, а на решті заробити. Позивачем був складений борговий документ. Борг їй не повернули. В грудні 2019 року вона попрохала надати їй розписку про повернення боргу до 21.11.2022 року. Позивач надала розписку, проте борг їй знову не повернули. На думку третьої особи, цей борг має бути поділений між сторонами. 
Суд, заслухавши учасників судового розгляду, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:
Судом установлено, що сторони перебували у шлюбі з 18 жовтня 2014 року. Спільних дітей не мають. 
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 22 червня 2020 року у справі № 234/7289/20 шлюб між сторонами розірваний.
Згідно з цим рішенням сторони не проживають однією сім`єю з квітня 2020 року.
Також судом установлено, що в період шлюбу 01 жовтня 2018 року сторонами на підставі договору-купівлі продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Уваровою ГІ. та зареєстрованого в реєстрі за номером 1-3233, була придбана квартира АДРЕСА_1 .
Згідно з пунктом 2 договору купівлі-продажу продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 164 700 грн. 
Право власності на зазначену квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1163335514129). 
Згідно з висновком про оцінку майна станом на 21.12.2021 року вартість цієї квартири складає 588 841 грн.
Також судом установлено, що під час шлюбу 25 травня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу був придбаний автомобіль марки GEELY модель MR-7151A, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований за відповідачем. 
Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу № 037-21 від 15 квітня 2021 року ринкова вартість транспортного засобу GEELY модель MR-7151A, реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 66 860 грн.
Крім того, згідно з матеріалами справи 20.08.2018 року між позивачем ОСОБА_3 і ОСОБА_5 був укладений договір позики грошових коштів у суму 11 000 доларів США зі строком повернення 21.11.2019, який продовжено до 21.11.2022, що підтверджується копією боргового документа та копією розписки, складеної позивачем. 
Як зазначено представником позивача судовому засіданні та третьою особою в її письмових поясненнях, станом на час розгляду справи зобов`язання за договором позики не виконані та борг не повернуто.
Після припинення шлюбних відносин між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна та виконання зобов`язань, що зумовило позивача звернутися до суду з цим позовом. 
При вирішенні спору між сторонами суд керується тим, що відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя.
Реєстрація прав на майно за одним із подружжя не спростовує презумпцію належності такого майна до спільної сумісної власності подружжя. 
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, діє поки вона не спростована одним із подружжя.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.
За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;
4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";
5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.
Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 646/7463/16-ц, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
У постанові Верховного Суду від 12.05.2022 року у справі № 727/11406/17 також викладено позицію, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Статтею 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Аналогічно згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
При цьому в частині 2 статті 364 ЦК України визначено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). 
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 виснувала, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Зокрема, якщо позивач просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, то на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення частини другої статті 364 ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Вартість майна, що підлягає поділу, суд визначає виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Відповідно до статті 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Суд вважає доведеним, що спірна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набута ними під час шлюбу, що визнано обома сторонами. 
Відтак кожен із подружжя має право на 1/2 частину цього майна. 
Отже, позивач обґрунтовано звернулася з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину зазначеної квартири. 
Суд вважає, що в порядку поділу майна подружжя слід визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , залишивши у власності відповідача іншу 1/2 частину цієї квартири. 
Щодо поділу автомобіля GEELY модель MR-7151A, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , то суд враховує, що цей транспортний засіб був придбаний відповідачем 26 травня 2016 року, тобто у період шлюбу. 
Заперечуючи проти позовних вимог про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини цього автомобіля, відповідач послався на те, що такий автомобіль був придбаний ним за грошові кошти, отримані він продажу попереднього автомобіля, набутого до укладення шлюбу, зокрема, що фактично між ним і продавцем відбувся обмін автомобілями. 
Водночас суд вважає, що відповідачем не доведено поширення режиму особистої приватної власності на спірний автомобіль.
Суд звертає увагу, що докази на підтвердження свої заперечень відповідачем і його представником не були подані у встановлений строк без поважних причин. 
Під час судового розгляду ухвалою суду від 15 жовтня 2025 року в задоволенні заяви представника відповідача про поновлення строку на подання доказів було відмовлено та клопотання про доручення відповідних доказів залишено без розгляду. 
Суд бере до уваги, що спірний транспортний був набутий відповідачем у період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, відповідачем у встановлений строк не було надано належних доказів, що цей автомобіль є його особистою приватною власністю.
Тому суд вважає, що відповідачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірний автомобіль. 
Отже, суд вважає, що автомобіль GEELY модель MR-7151A, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який такий, що був придбаний відповідачем у період шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. 
В своєму позові позивач наполягала на стягненні з відповідача на її користь грошової компенсації в розмірі половини вартості спірного автомобіля. 
Згідно з наданим позивачем висновком експертного автотоварознавчого дослідження ринкова вартість транспортного засобу GEELY модель MR-7151А, реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 66 860 грн.
Відповідач не надав доказів іншої реальної вартості цього транспортного засобу, оцінку майна, надану позивачем не оспорював, тому суд виходить із наявної вартості цього майна.
Суд вважає, що з огляду на неподільність транспортного засобу, який після розлучення сторін залишився у користуванні відповідача, стягнення на користь позивача грошової компенсації вартості цього майна відповідатиме інтересам обох сторін. 
Твердження відповідача про те, що зазначений автомобіль був викрадений та перебуває в розшуку, по-перше, не підтверджені жодними доказами, по-друге, не спростовують того факту, що після розлучення сторін такий автомобіль залишився у фактичному користуванні та володінні відповідача, який значиться його власником у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів. 
Отже, суд доходить до висновку, що у порядку поділу спільного майна подружжя слід залишити у власності відповідача автомобіль марки GEELY модель MR-7151A, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , та стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частини цього автомобіля в розмірі 33 430 грн. 
При вирішенні позовних вимог про поділ між сторонами в рівних частках грошового зобов`язання за договором позики від 20.08.2018 року, укладеним між позивачем і третьою особою – ОСОБА_5 , суд керується тим, що належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
Тобто за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15.
Велика Палата Верховного Суду виснувала про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя.
Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. 
Крім того, у постанові Верховного Суду від 15 травня 2024 року у справі № 758/5172/20 зазначено, що для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї.
Якщо один з подружжя, уклавши відповідний правочин, отримує кошти чи інше майно, яке використовує в інтересах сім`ї, то в іншого виникає зобов`язання щодо повернення цих коштів. Однак якщо гроші одержано для власних потреб, таке боргове зобов`язання поділу не підлягає.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин позики саме по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, в солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу (наприклад у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2024 року в справі № 727/1140/21, від 03 грудня 2024 року у справі № 553/2879/21).
Заявляючи позовні вимоги про поділ грошового зобов`язання за договором позики від 20.08.2018 року в розмірі 11 000 доларів США, позивач послалася на те, що позика була отримана та використана в інтересах сім`ї на придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Разом із тим позивачем не надано належних доказів, що відповідач був обізнаний про укладання цього правочину, а також, що кошти, отримані в позику, були використані та витрачені в інтересах сім`ї, зокрема на поліпшення спільного майна та оплату заборгованості за комунальні послуги. 
Так, суд звертає увагу, що договір позики був укладений особистою позивачкою. Документ про визнання боргу від 20.08.2018 року не містить даних щодо мети отримання такої позики. Натомість цього у документі про визнання боргу від 20.08.2018 зазначено, що ОСОБА_7 цим документом підтверджує, що має борг перед ОСОБА_8 у розмірі 11000 доларів США. 
Згідно з договором купівлі-продажу від 01.10.2018 року, посвідченого державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Уваровою Г.І. та зареєстрованого в реєстрі за номером 1-3233, продаж вищевказаної квартири було вчинено за 164 700 грн, що відповідно до офіційного курсу гривні до долара США (28,2127 грн за 1 долар США) становило 5837,80 доларів США.
Позивач не надала доказів оплати заборгованості за комунальні послуги та понесення витрат на проведення ремонту вищевказаної квартири за рахунок коштів, отриманих нею у позику. 
Доводи сторони позивача про те, що здійснення ремонту підтверджується оцінкою майна, проведеною в 2021 року, суд вважає неспроможними, оскільки така оцінка підтверджує лише вартість майна на дату її проведення і жодним чином не свідчить про використання коштів, одержаних у позику, для поліпшення цього майна, зокрема проведення його ремонту. 
В даному випадку позивач фактично просить здійснити заміну боржника у зобов`язанні, а саме переведення частини її боргу на відповідача як іншого з подружжя (солідарного боржника).
Водночас відповідач заперечував факт своєї обізнаності про договір позики, його укладення позивачем в інтересах сім`ї та використання одержаного за таким договором в інтересах сім`ї. 
Тож у суду відсутні підстави для поділу в рівних частках між позивачем і відповідачем цього грошового зобов`язання, що виникло на підставі договору укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . 
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 у частині поділу грошового зобов`язання не підлягають задоволенню.
При цьому суд відзначає, що позивач у разі виконання солідарного обов`язку за договором, укладеним в інтересах сім`ї, не позбавлена права на зворотну вимогу до колишнього чоловіка як солідарного боржника (за вирахуванням своєї частки).
При розподілі судових витрат, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у частині позовних вимог про поділ квартири та автомобіля в розмірі 3278,51 грн. 
Оскільки позов в цій частині задоволено, то вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 
Крім того, згідно з матеріалами справи позивачем були понесені витрат на проведення оцінки майна в розмірі 1000 грн. 
Суд вважає, що такі витрат пов`язані з розглядом справи, стосуються задоволено частини позову, а тому також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то відповідно до п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України суд вважає за доцільне призначити судове засідання для вирішення питання про розподіл таких витрат, встановивши сторонам строк для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України.
Керуючись ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_4 іншу 1/2 частину цього нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1163335514129). 
У порядку поділу майна подружжя залишити у власності ОСОБА_4 автомобіль марки GEELY модель MR-7151A, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .
Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки GEELY модель MR-7151A, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 33 430 (тридцять три тисячі чотириста тридцять) грн. 
В решті позовних вимог відмовити. 
Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на проведення оцінки майна в розмірі 1000 (одна тисяча) грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3278 (три тисячі двісті сімдесят вісім) грн 51 коп. 
Призначити судове засідання для вирішення питання про розподіл витрат сторін на правничу допомогу на 26 листопада 2025 року на 12 годину 15 хвилин.
Строк подання доказів щодо розміру понесених судових витрат на правничу допомогу – протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Наталія Марченко