ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 квітня 2026 року м. Житомир справа № 240/1725/25
категорія 112030700

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Токаревої М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участі третьої особи ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , за участі третьої особи ОСОБА_2 , в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про виплату грошового забезпечення належного її синові ОСОБА_3 для ОСОБА_2 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення, оформлене листом /рішенням № 19.14\ 4516 від 22.11.2024, Військовою частиною НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо відмови їй здійснити виплату коштів, в якості грошового забезпечення безвісти зниклого сина ОСОБА_3 ;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України здійснити позивачу виплату коштів, в якості грошового забезпечення безвісти зниклого сина ОСОБА_3 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач має право на отримання виплат, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх", оскільки є матір`ю безвісти зниклого військовослужбовця - ОСОБА_3 . Вважає протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 щодо виплати грошового забезпечення безвісти зниклого військовослужбовця відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 884 від 30.11.2016. При цьому, зазначає, що ОСОБА_2 не може бути одержувачем коштів належних її синові. 
Ухвалою суду відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні).
ОСОБА_2 подала до суду письмові пояснення щодо позову та вказала, що законодавство України передбачає здійснення виплати грошового забезпечення батькам військовослужбовця лише у тому випадку, якщо він не перебуває у шлюбі та не має дітей. Зважаючи на те, що ОСОБА_3 перебуває з нею у зареєстрованому шлюбі, вона, як дружина, має переважне першочергове право на отримання виплати грошового забезпечення. Отже, дії Військової частини НОМЕР_1 при прийнятті рішення про виплату їй грошового забезпечення, належного ОСОБА_3 , є правомірними, а позовні вимоги ОСОБА_1 - безпідставними.
ОСОБА_1 подала до суду відповідь на пояснення, в яких виклала заперечення щодо доводів третьої особи та просила позов задовольнити.
Представник Військової частини НОМЕР_1 подав відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначає, що відповідно п. 7 «Поряду виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям захоплених в полон або заручниками, а також інтернованими у нейтральних державах або безвісти відсутніх, затвердженого постановою КМУ від 30 листопада 2016 року № 884 (дійсній на час виникнення спірних правовідносин) виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності – повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Оскільки ОСОБА_3 має дружину, Позивачу повідомлено про відмову у виплатах належних йому коштів грошового забезпечення у відповідності до п. 5 «Порядком виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям захоплених в полон або заручниками, а також інтернованими у нейтральних державах або безвісти відсутніх, затвердженого постановою КМУ від 30 листопада 2016 року № 884.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю військовослужбовця ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .
Наказом № 251 командира Військової частини НОМЕР_1 від 06 червня 2023 року рядового ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду сапера 1 інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу інженерно-саперної роти Військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 «Про результати службового розслідування» рядовий ОСОБА_3 вважається зниклим безвісти з 05 серпня 2024 року при виконанні бойового завдання поблизу населеного пункту Роботине, Токмакської міської ради, Пологівського району, Запоріжської області під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації під час воєнного стану.
21.08.2024 сповіщенням сім`ї №51566 за підписом начальника штабу Військової частини НОМЕР_1 сповіщено ОСОБА_2 проте, що її чоловік сапер 1 інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу інженерно-саперної роти Військової частини НОМЕР_1 , зник безвісті 05.08.2024 поблизу населеного пункту Роботине, Токмакської міської ради, Пологівського району, Запоріжської області під час виконання обов`язку військової служби при захисті Батьківщини.
26 серпня 2024 року до військової частини НОМЕР_1 звернулася ОСОБА_2 (через ІНФОРМАЦІЯ_1 ) дружина зниклого безвісти рядового ОСОБА_3 , із заявою про здійснення виплат грошового забезпечення передбаченого «Порядком виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям захоплених в полон або заручниками, а також інтернованими у нейтральних державах або безвісти відсутніх, затвердженого постановою КМУ від 30 листопада 2016 року № 884 належного її чоловіку, який зник безвісти.
В подальшому, 29 жовтня 2024 року ОСОБА_1 (мати) та ОСОБА_4 (батько), звернулися до військової частини (через ІНФОРМАЦІЯ_1 ) із заявою про здійснення виплат грошового забезпечення передбаченого «Порядком виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям захоплених в полон або заручниками, а також інтернованими у нейтральних державах або безвісти відсутніх, затвердженого постановою КМУ від 30 листопада 2016 року № 884 належного їхньому сину, який зник безвісти.
Листом від 22 листопада 2024 року за вих. № 1914/46/6 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , було відмовлено у погоджені заяви про виплату належного грошового забезпечення рядового ОСОБА_3 оскільки виплата у відповідності до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, проводиться дружині зниклого безвісти – ОСОБА_2 .
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулася із даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991 року (далі - Закон №2011-ХІІ).
За приписами статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Згідно з частиною 2 статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-XII).
Абзацом 1 частини 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
За приписами частини 6 статті 9 Закону №2011-XII за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Відповідно до абзацу 6 частини 6 статті 9 Закону № 2011-XII виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Суд зазначає, що в межах цієї справи спірним є питання невиплати позивачу грошового забезпечення її безвісти зниклого сина, на яке позивач має право з 05.08.2024, тобто з моменту визнання її сина безвісти зниклим.
Так, згідно з частиною 6-1 статті 18 Закону № 2011-XII членам сімей військовослужбовців, які проходять військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», гарантується виплата грошового забезпечення цих військовослужбовців у разі неможливості ними його отримання під час участі у бойових діях та операціях. У такому разі виплата грошового забезпечення здійснюється членам сімей військовослужбовців, зазначеним у пункті 6 статті 9 цього Закону.
Відповідно абзацу 1 частини 4 статті 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (далі - Порядок № 884).
Під терміном «безвісно відсутній військовослужбовець» слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (пункт 2 Порядку № 884).
Пунктом 3 Порядку № 884 встановлено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Пунктом 7 Порядку № 884 передбачено, зокрема, що право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця мають дружина (чоловік), а в разі її (його) відсутності - повнолітні діти, які проживають разом з нею (ним), або законні представники (опікуни, піклувальники) чи усиновлювачі неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батьки військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.
Таким чином, частина 6 статті 9 Закону № 2011-XII і пункт 7 Порядку № 884 конкретизують коло осіб сім`ї військовослужбовця, які мають право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця, зокрема, таке право мають батьки зниклого безвісти військовослужбовця.
Згідно п. 5 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).
Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку № 884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі. У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті. Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.
07.06.2018 року наказом Міністерства оборони України № 260 затверджено "Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" (далі - Порядок № 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
Розділом ХХХ вказаного Порядку регулюється питання виплати грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими.
Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату. Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим (пункт 2 Розділ ХХХ Порядку №260).
При цьому, аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що першочергове право на виплату грошового забезпечення має дружина (чоловік) військовослужбовця. В разі їх відсутності це право переходить до повнолітніх дітей військовослужбовця, які проживають разом із ним. На рівні із особами другої черги право на отримання грошового забезпечення мають: 1) законні представники (опікуни, піклувальники) чи усиновлювачі неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку); 2) особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців. У випадку, якщо військовослужбовець не перебуває у шлюбі та не має неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні та/або повнолітніх дітей, які проживають разом із ним, право на отримання грошового забезпечення переходить до батьків військовослужбовця. При цьому, у випадку наявності декількох осіб, що мають право на виплату їм грошового забезпечення, сума виплати розподіляється рівними частками на кожного (кожну) із них. 
Відповідно до частин першої та другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. 
На підставі статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з частиною першою статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
У ході судового розгляду даної справи встановлено, що ОСОБА_3 14.06.2023 уклав шлюб з ОСОБА_2 . Таким чином, на момент відмови відповідачем у задоволенні заяви позивача, ОСОБА_2 , як дружина зниклого безвісти військовослужбовця, мала першочергове право на отримання грошового забезпечення. 
Натомість, згідно приписів п.7 Порядку №884, позивач мала б це право лише у разі розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 або визнання його неукладеним. Однак, доказів щодо наявності вищеописаних фактів на момент розгляду заяви позивачки матеріали адміністративної справи не містять.
Відтак суд дійшов висновку, що Військова частина НОМЕР_1 діяла виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, а отже, жодної протиправності в діях відповідача щодо відмови у призначенні виплати грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_3 , який зник безвісти суд не встановив.
Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.
У зв`язку із відмовою у позові розподіл судових витрат на підставі ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд - 

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ), за участі третьої особи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева

20.04.26