Справа № 127/31423/25
Провадження № 22-ц/801/1052/2026
Категорія: 101
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

21 квітня 2026 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),
суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.
з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Резніченко Тетяни Сергіївни
на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2026 року, постановлену під головуванням судді Бессараб Н.М.,
у справі №127/31423/25
за заявою ОСОБА_1 (заявник)
за участі ОСОБА_2 , Служби у справах дітей Вінницької міської ради (заінтересовані особи)
про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей,-
встановив:
Короткий зміст вимог скарги
У жовтні 2025 року  ОСОБА_1  звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, залучивши до за участі у справі як заінтересованих осіб ОСОБА_2 та Службу у справах дітей Вінницької міської ради.
Заява обґрунтована тим, що він є батьком двох синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
З початку повномасштабного вторгнення РФ в Україну, у березні 2022 року, його колишня дружина ОСОБА_2 разом із дітьми виїхала до держави Королівство Данія, де вона перебуває по теперішній час. 
Проте за бажанням дітей вони були повернуті до України, і наразі проживають разом із батьком за його місцем реєстрації в АДРЕСА_1 .
З моменту початку проживання дітей із батьком, їх мати ОСОБА_2 фактично від виховання та утримання дітей самоусунулась. Наміру повертатись до України вона не має, оскільки має за кордоном іншу сім`ю. Водночас він, як батько дітей відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків: підтримує тісний зв`язок із навчальним закладом, де навчаються діти, цікавиться їх досягненнями, відвідує батьківські збори та шкільні заходи. Він повністю здійснює догляд за дітьми, утримує їх, піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечує необхідний медичний догляд, обстеження, лікування, привозить дітей на планові профілактичні огляди, дбає про їх здоров`я. 
Він працює позаштатним продюсером та перекладачем у Міжнародному інформаційному Агентстві Франс Пресс, характеризується позитивно. Також він здійснює волонтерську та журналістську діяльність на користь нашої країни, висвітлює перебіг та наслідки збройної агресії РФ та території України у зоні бойових дій. 
Коли ОСОБА_1 працював на благо держави та суспільства зі знімальними групами, висвітлював перебіг та наслідки збройної агресії РФ та території України у зоні бойових дій, діти були під наглядом його матері (бабусі дітей) - ОСОБА_5 , однак на даний час остання не має змоги допомагати з дітьми, оскільки перенесла оперативне втручання з видалення пухлини, має атеросклерозну хворобу серця з гіпертензією. 
Встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей заявнику необхідно для оформлення відстрочки від призову з метою для захисту прав та інтересів дітей, а тому звернувся до суду із вказаною заявою.
Рішення суду першої інстанції
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2026 року заяву залишено без розгляду.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції представник заявника адвокат Резніченко Т.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що помилковим є посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22, яка ухвалена до внесення змін до Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та прийняття постанови Кабінету Міністрів України № 560 від 16.05.2024 «Про затвердження порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період».
Звертає увагу, що спору між батьком та матір`ю дітей, або ж з іншими заінтересованими особами відсутній, а відтак заява про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей підлягає розгляду в порядку окремого провадження.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Відзиви на апеляційну скаргу від заінтересованих осіб не надходили, проте їх відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції – частина 3 статті 360 ЦПК України.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 07 квітня 2026 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник - адвокат Резніченко Т.С. вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити. 
Заінтересовані особа: ОСОБА_2 та представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради, повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце розгляду справи, до суду не з`явились, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
Встановлені судом першої інстанції обставини
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2024 року.
Від вказаного шлюбу у них народилися син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей .
Згідно з довідкою № Ж-Д-0002253 від 22.08.2025, виданою ТОВ «ЖЕО», заявник ОСОБА_1 разом з дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до акту про відсутність особи, незареєстрованої в житловому приміщенні від 15.09.2025 та довідки № 1617 від 03.10.2025, виданих ТОВ «ЖЕО» зазначено, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані і проживають: ОСОБА_1 та його неповнолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Мати дітей - ОСОБА_2 , не зареєстрована за вказаною адресою і не проживає. ОСОБА_2 не проживає разом із дітьми за вказаною адресою з березня 2022 року по даний час, оскільки виїхала за кордон. Батько дітей - ОСОБА_1 самостійно виховує, доглядає та утримує дітей, піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний розвиток, створює належні умови для їх розвитку .
З довідки-характеристики на ОСОБА_1 , наданої ТОВ «ЖЕО», вбачається, що останній зарекомендував себе як відповідальний, ввічливий та працьовитий мешканець. Скарг від сусідів та мешканців будинку на його поведінку не надходило. ОСОБА_1 проживає разом із неповнолітніми дітьми та самостійно утримає їх, дбає про належне виховання та догляд, так як мати дітей перебуває за кордоном з початку війни. Підтримує добрі стосунки із сусідами, веде активну журналістську та волонтерську діяльність..
Відповідно до характеристики КЗ «Вінницький ліцей №4» ОСОБА_4 у даному закладі навчається з першого класу. За час навчання зарекомендував себе як старанний, дисциплінований, працелюбний учень. Демид виховується в родині, де відповідально ставляться до виховання та навчання дитини. Вдома створені всі необхідні житлово-побутові умови для нормального розвитку дитини, здійснюється контроль за успішністю та поведінкою сина. Батько завжди підтримував тісний зв`язок з навчальним закладом до класним керівником цікавився навчальними досягненнями сина. Постійно відвідував батьківські збори та шкільні заходи. Мати протягом року не цікавилась успіхами сина, на батьківських зборах була відсутня .
Згідно характеристики КЗ «Вінницький ліцей № 4» ОСОБА_3 навчається у даному закладі з першого класу. Рік навчався за кордоном. Повернувся на навчання в 6 класі. Батько дитини  ОСОБА_1 приділяє належну увагу вихованню сина, завжди знаходиться на зв`язку із класним керівником. За період 2024-2025 н.р. батьківські збори відвідувала бабуся, яка допомагає виховувати дитину. Батько учня, ОСОБА_1 , протягом 2024-2025 навчального року цікавився шкільним життям дитини через месенджери та не відвідував батьківських зборів. Мати учня, ОСОБА_2 , протягом 2024-2025 навчального року не відвідувала батьківські збори та не цікавилася шкільним життям дитини .
З довідки ТОВ «МЦ «Кардіомед Плюс» ОСОБА_1 склав декларацію в сімейним лікарем для себе та своїх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у МЦ Кардіомед+. Батько є контактною особою дітей, привозить на планові профілактичні огляди та огляди по стану здоров`я, дбає про здоров`я дітей .
Згідно з характеристикою Міжнародного інформаційного агентства «Аgеnce France Рresse» та його представництва в Україні, ОСОБА_1 співпрацює з Агентством з жовтня 2024 року як позаштатний продюсер та перекладач. ОСОБА_6 працював з знімальними групами Агентства па територіях ведення бойових дій, налагоджуючи взаємодію журналістів і підрозділів ЗСУ на місці. Систематично працює, аби Агентство випускало високої якості матеріали про поточну ситуацію в Україні та проблеми військового, економічною та соціального характеру, шо виникають в результаті воєнних дій .
На а.с. 45-48 містяться виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_5 , матері заявника.
З інформації Державної прикордонної служби України вбачається, що ОСОБА_2 періодично здійснює виїзд та в`їзд до України, зокрема, востаннє 20.12.2025 в`їхала до України та 07.01.2026 виїхала з держави. Діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 востаннє здійснили в`їзд до України 25.07.2023.
Позиція апеляційного суду
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала вказаним вимогам не відповідає, а колегія суддів з висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на таке. 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Залишаючи заяву ОСОБА_1 без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду у порядку окремого провадження, оскільки у ній наявний спір про право, зокрема, спір щодо участі ОСОБА_2 (матері дітей) у вихованні та утриманні неповнолітніх дітей, та/або ухилення від такої участі, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника і підлягає розгляду в порядку позовного провадження. 
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
У частині сьомій статті 19 ЦПК України передбачено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження, визначений главами 1 і 6 розділу ІV ЦПК України.
Окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав та інтересів заявника (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17).
Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом, тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Найбільш важливі з точки зору суспільного буття особи юридичні факти, які підлягають визнанню в судовому порядку, визначені у частині першій статті 315 ЦПК України.
У пункті 2 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, перебування фізичної особи на утриманні.
Щодо інших юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, то їх може бути встановлено в судовому порядку, за умов, передбачених частиною другою статті 315 ЦПК України - якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 та від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22).
При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, крім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 569/7589/17).
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина четверта статті 315 ЦПК, частина шоста статті 294 ЦПК).
Таким чином, окреме провадження характеризується безспірністю. Це самостійний вид цивільного судочинства, у якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір - це суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін; спір поділяється на матеріальний і процесуальний.
Спір має бути справжнім і серйозним, а не гіпотетичним; він може стосуватися не лише фактичного існування права, але і його обсягу та способу здійснення; результат провадження повинен мати безпосереднє вирішальне значення для права, про яке йдеться, а лише слабкий зв`язок або віддалені наслідки не є достатніми для застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року в справі № 308/17634/23).
При цьому, як правило без відкриття провадження у справі неможливо встановити фактичні обставини щодо наявності спору про право.
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 квітня 2020 року в справі № 302/991/19, від 14 грудня 2022 року в справі №180/2132/21, від 31 травня 2023 року в справі № 357/11366/22, від 20 грудня 2023 року в справі № 761/16555/23, від 07 лютого 2024 року в справі №545/844/23.
Згідно з принципом процесуальної економії штучне «подвоєння» судового процесу є неприпустимим з огляду на те, що вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року в справі № 462/5368/16).
Метою встановлення будь-якого факту, що має юридичне значення, є можливість скористатися правом, яке надане заявнику відповідно до чинного законодавства України.
У справах окремого провадження суд підтверджує наявність чи відсутність певних юридичних фактів, що є умовою здійснення прав і реалізації інтересів заявника. Тому суд наділений лише повноваженнями з`ясувати можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Суд, встановивши наявність чи відсутність певного юридичного факту, своїм рішенням підтверджує це, не зобов`язуючи особу діяти певним чином.
Судове рішення, ухвалене загальним судом у порядку окремого провадження, про наявність чи відсутність юридичного факту набуває самодостатнього значення і не є вирішенням питання про те, чи має заявник певне суб`єктивне право.
Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 березня 2024 року в справі № 161/9609/22).
У постанові від 22 серпня 2018 року в справі № 644/6274/16 про встановлення юридичного факту і віднесення заявника до членів сім`ї військовослужбовця Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлення юридичного факту не пов`язується з вирішенням спору, а є необхідним для подальшого подання заявником з метою призначення і виплати йому одноразової допомоги, що засвідчував би наявність сімейних відносин між заявником і військовослужбовцем станом на день загибелі останнього.
Таку позицію Велика Палата Верховного Суду підтримала у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, в якій виснувала, що з Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки останнє не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 вказано, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року в справі № 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25) вказано, що:
«97. У багатьох випадках норми цивільного права настання певних правових наслідків пов`язують із перебуванням фізичної особи на утриманні іншої.
98. Так, підтвердження судом перебування фізичної особи на утриманні померлого (безвісно відсутнього) може бути передумовою для здійснення різноманітних прав та інтересів утриманців: надання утримання за рахунок майна безвісно відсутньої особи (стаття 44 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого (стаття 1200 ЦК України), спадкування (стаття 1265 ЦК України).
103. Таким чином, відносини, пов`язані з наданням утримання і перебуванням фізичної особи на утриманні, є за своєю сутністю цивільно-правовими.
104. Перебування на утриманні як триваючий юридичний факт може бути також підставою для реалізації прав у сфері соціального забезпечення (виплата допомоги (стаття 16-1 Закону № 2011-ХІІ), призначення пенсії (стаття 30 Закону № 2262-ХІІ) тощо).
105. Норми цивільного процесуального законодавства (глава 6 ЦПК України) визначають, що суд розглядає справи про перебування фізичної особи на утриманні, причому безвідносно до того, задля виникнення яких правовідносин необхідним є встановлення цього факту.
106. Також норми цивільного процесуального права допускають встановлення інших фактів, що мають юридичне значення, для реалізації прав у сфері соціального забезпечення (наприклад, згідно з пунктом 3 частини першої статті 315 ЦПК України суд встановлює факт каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню).
107. Отже, визнання судом фізичної особи такою, що перебувала на утриманні померлого, може мати правове значення як у приватних, так і в публічних правовідносинах, однак зазначене не змінює цивільного характеру правовідносин на публічні».
108. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
109. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.
110. Частиною першою статті 319 ЦПК України передбачено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
111. Метою встановлення будь-якого факту, що має юридичне значення, є можливість скористатися правом, яке надане заявнику відповідно до чинного законодавства України.
112. У справах окремого провадження суд підтверджує наявність чи відсутність певних юридичних фактів, що є умовою здійснення прав і реалізації інтересів заявника. Тому суд наділений лише повноваженнями з`ясувати можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Суд, встановивши наявність чи відсутність певного юридичного факту, своїм рішенням підтверджує це, не зобов`язуючи особу діяти певним чином.
113. Під час з`ясування юридичного значення факту перебування фізичної особи на утриманні померлого суд обмежений у вирішенні питання про те, наділений чи ні заявник тим суб`єктивним правом, що підтверджується юридичним фактом, який просить встановити заявник.
114. Іншими словами, встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні загиблого пов`язане з доведенням підстав для визнання (підтвердження) за заявником певного соціально-правового статусу.
115. Однак судове рішення, ухвалене загальним судом у порядку окремого провадження, про наявність чи відсутність цього юридичного факту набуває самодостатнього значення і не є вирішенням питання про те, чи має заявник певне суб`єктивне право.
117. Виходячи з наведених вище міркувань правова мета, задля якої заявник ініціює встановлення судом факту його перебування на утриманні померлого, не може впливати на судову юрисдикцію та імперативно визначати вид судочинства, в якому такий факт підлягає розгляду».
Оскаржуване судове рішення суд обґрунтовував висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22.
Так, у постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22, в якій розглядалася заява батька про встановлення факту самостійного виховання дитини, необхідного заявнику для оформлення документів для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, отримання відстрочки від мобілізації, Велика Палата Верховного Суду в постанові зробила такий висновок:
«Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, зокрема на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Факт, про встановлення якого просить заявник не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.
За установлених обставин факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим така заява має бути залишена без розгляду».
12 лютого 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду своєю ухвалою передала на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 127/3622/24 для уточнення висновку, який викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22, за яким факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) взагалі не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим такі заяви слід залишати без розгляду.
19 березня 2025 року Велика Палата Верховного Суду своєю ухвалою повернула справу № 127/3622/24 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.
Ухвала Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що Висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 ґрунтувались на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту на час виникнення спірних правовідносин (звернення до суду із заявою у серпні 2022 року та її вирішення судом 09 грудня 2022 року), на які не поширювались положення Закону України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» (далі - Закон № 3633-IX), який набрав чинності 18 травня 2024 року та яким статтю 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-ХІІ ) викладено в новій редакції.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що наведений нею у постанові підхід щодо встановлення факту самостійного виховання дитини як юридичного факту був обґрунтований з урахуванням мети, для якої заявник просив установити цей факт у сукупності з установленими в справі обставинами, за якими між батьками дитини був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, яким вони узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина, а також іншими обставинами, які свідчили про неможливість встановлення такого факту в порядку окремого провадження.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин і оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (подібний висновок міститься в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 726/2166/19 та від 13 липня 2023 року в справі № 922/5158/21).
За висновками Великої Палати Верховного Суду, обґрунтування колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду необхідності уточнення висновку щодо застосування норм права, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22, не знайшло свого підтвердження, оскільки висновки, від яких пропонується відступити шляхом їх уточнення, Велика Палата Верховного Суду сформулювала у справі за інших правовідносин, які виникли і були вирішені судом по суті до набрання чинності Законом № 3633-IX, а отже, правовідносини в справі № 201/5972/22 не є подібними до правовідносин у цій справі.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України відповідно до статті 65 Конституції України, статті 1 Закону № 2232-XII, статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон №1932-XII).
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом рф, який триває і тепер.
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 69/2022 оголошено проведення загальної мобілізації.
Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII) організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.
Законом № 3633-IX статтю 23 Закону № 3543-XII викладено в новій редакції, зокрема, передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (пункт 4 частини першої статті 23 цього Закону).
У зв`язку із чим, постановою Кабінету Міністрів України 16 травня 2024 року прийнято постанову № 560 (далі – Постанова № 560), якою затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі – Порядок), додаток 5 до цього Порядку визначає перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», в якому вказано, що жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої (таких) дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, подають окрім інших документів, також документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).
При цьому, колегія судів враховує, що у підпункті 3 пункту 1 додатка 5 до Порядку у графі «Документи, що підтверджують право на відстрочку», до внесення до неї змін постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2025 року № 519 «Про внесення змін до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період» було зазначено, що одним з таких документів рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України.
У постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року в справі №127/3622/24 зазначено таке:
«Диспозиція частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.
Колегія суддів вважає, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється.
Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.
Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях.
Відмова суду першої інстанції мотивована тим, що обраний заявницею спосіб захисту, не відповідає інтересам дитини, оскільки за такою заявою, фактично усувається участь органу опіки та піклування, яка була б обов`язковою у разі пред`явлення позов щодо участі одного з батьків у вихованні дитини або про позбавлення батьківських прав.
Апеляційний суд змінив мотиви відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 , вказавши, що факт, який просить встановити заявниця, не породжує юридичних наслідків, тобто від його встановлення особисті права ОСОБА_1 як військовослужбовця не зміняться та не припиняться. Факт, який просить встановити заявниця, за своєю суттю зводиться до визнання судом (документування) тієї обставини, що мати виконує свої материнські обов`язки щодо своєї рідної доньки, тоді як законодавством не передбачено окремого встановлення такого факту.
Такі висновки судів Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки вони суперечать редакції статті 26 Закону № 2232-XII, чинної на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, яка передбачає, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які, зокрема, самостійно виховують та утримують дитину за рішенням суду.
Тобто під час розгляду справи суд зобов`язаний залучити до участі в справі всіх зацікавлених осіб, якими є орган опіки та піклування, та встановити, чи здійснює один з батьків самостійне виховання та утримання дитини, з урахуванням того, що саме окреме провадження наділяє суд можливістю активної участі щодо встановлення обставин».
У пункті 5 частини другої статті 293 ЦПК передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Заявниками в окремому провадженні є особи, які звертаються до суду з метою встановлення або підтвердження юридичних фактів, необхідних для реалізації їхніх прав та законних інтересів, а також для підтвердження наявності чи відсутності беззаперечних прав.
До заінтересованих осіб належать особи, які беруть участь у справі та мають у ній юридичну заінтересованість. Коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, що підлягають встановленню і можуть вплинути на їх права та обов`язки. Участь у справі цих осіб обумовлюється тим, що із установленням окремих обставин заявник може реалізувати свої права у правовідносинах, у яких беруть участь і заінтересовані особи. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками заявників.
Права заінтересованих осіб перебувають у юридичному зв`язку із суб`єктивними правами заявників і обумовлюються встановленням юридичного факту. Інтереси заінтересованих осіб можуть суперечити інтересам заявника.
Заінтересовані особи беруть участь у справах окремого провадження з метою захисту своїх інтересів або інтересів держави. Але на відміну від заявника ці особи самі не звертаються до суду із заявою, а вступають у вже розпочатий процес з власної ініціативи або притягуються до участі у справі судом.
У ЦПК України не визначено осіб, які є заінтересованими у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які суд розглядає в порядку окремого провадження. Коло заінтересованих осіб визначається залежно від мети встановлення фактів, взаємовідносин таких осіб із заявником у зв`язку з фактами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їхні права та обов`язки.
Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 13 червня 2024 року в справі № 333/8899/21; від 13 листопада 2024 року в справі № 308/14160/21; від 05 лютого 2025 року в справі № 183/4366/24; від 14 травня 2025 року в справі № 645/2798/24; від 26 серпня 2025 року в справі № 760/873/24; від 10 вересня 2025 року в справі № 314/3063/24; від 01 жовтня 2025 року в справі № 472/882/23; від 12 листопада 2025 року в справі № 932/10789/23; від 01 грудня 2025 року в справі №159/125/24, що свідчить про усталеність цього висновку про застосування норми процесуального права у практиці суду касаційної інстанції.
У постанові Верховного Суду від 03 березня 2026 року в справі №759/12913/24 зазначено, що:
«В окремому провадженні визначене специфічне коло суб`єктів цивільного процесу, якими є заявники та заінтересовані особи (частина третя статті 42, частина четверта статті 294 ЦПК України).
Враховуючи, що метою встановлення юридичного факту перебування особи на утриманні є отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця, заінтересованою особою є орган, до якого має звернутися заявник для набуття цього права - ІНФОРМАЦІЯ_7.
Також заінтересованими особами можуть бути інші особи, які також мають право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця.
Таким чином, суб`єктний склад учасників справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні загиблого військовослужбовця характеризується тим, що фізичні особи можуть бути як заявниками, так і заінтересованими особами, на права, свободи та інтереси яких може вплинути ухвалене у справі рішення».
У справі, що переглядається встановлено, що:
ОСОБА_1 , який є військовозобов`язаним звернувся до місцевого суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним його неповнолітніх синів, з метою встановлення за ним певного статусу особи, яка має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, та подальшого пред`явлення такого рішення суду до територіального ЦК та СП для його реалізації – отримання відстрочки.
Постановляючи ухвалу про залишення заяви без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих заявником матеріалів встановлено, що існує спір про право, який підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження, що унеможливлює розгляд поданої заяви у порядку окремого провадження, адже така не може бути розглянута безвідносно до дій заінтересованих осіб, щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. 
Також суд звернув увагу на те, що до обставин, які необхідно дослідити суду при вирішенні питання про встановлення факту самостійного утримання та виховання неповнолітніх дітей є не лише місце проживання дітей, а й участь одного з батьків (у цьому випадку матері) у вихованні дітей та/або ухилення від участі у вихованні – фактів того, що мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей. Такий спір стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання матір`ю батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом, тому підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування.
Водночас, стверджуючи про наявність спору про право, суд першої інстанції не встановив та не зазначив, між ким існує такий спір, оскільки його існування повинно бути реальним, а не гіпотетичним, зокрема, враховуючи відсутність заперечень цього факту заінтересованою особою - матір`ю дітей, адже на а.с. 82 міститься заява ОСОБА_2 у якій вона не заперечує проти того, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує їх дітей, які проживають із ним, оскільки повертатись до України вона не має наміру. Дана заява надіслана заінтересованою особо безпосередньо суду з Королівства Данія. Матеріали справи також не містять доказів, які свідчили б про існування спору про право цивільне з іншими заінтересованими особами.
Суд залишив поза увагою, що на час звернення ОСОБА_1 у жовтні 2025 року в суд із заявою, була чинною нова редакція статті 23 Закону України № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а висновки Великої Палати Верховного Суду зроблені з урахуванням правовідносин, які виникли під час дії згаданого Закону у старій редакції.
Також варто звернути увагу на те, що факт самостійного виховання дитини має самостійне юридичне значення, а його встановлення не вирішує питання щодо наявності чи відсутності у заявника права на відстрочку, а лише створює умови для подальшої реалізації такого праву у порядку, передбаченому спеціальним законодавством. 
При цьому, якщо в його реалізації заявнику буде відмовлено, вирішення такого спору перейде в площину адміністративного судочинства, оскільки виникатиме публічно-правовий спір, вирішення якого буде відповідати меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України. Однак, наведене не свідчить про існування спору цивільного, тобто спору про право цивільне, та не пов`язується із наступним вирішенням такого спору.
На етапі встановлення юридичного факту - самостійного виховання дитини не може існувати спору і між заявником та територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, який може бути залучений до участі у справі як заявником, так і судом в якості заінтересованої особи, та який є відповідальним за організацію проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, адже саме по собі заперечення таким суб`єктом владних повноважень про те, що факт не підтверджений належними доказами, не свідчать про існування спору про право між ними, оскільки такі суб`єкти не є учасниками відповідних (сімейних) правовідносин.
Ураховуючи викладене, місцевий суд дійшов помилкового висновку про залишення заяви без розгляду у зв`язку з існуванням спору про право. Такий висновок не відповідає завданню цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав.
Відтак, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (стаття 379 ЦПК України).
Оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, апеляційну скаргу належить задовольнити, оскаржену ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали – п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України. 
Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 382, 384 ЦПК України, Суд,- 
постановив:
Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 адвоката Резніченко Тетяни Сергіївни задовольнити.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2026 року скасувати, а справу № №127/31423/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Вінницької міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей,- направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий       І.М.Стадник

Судді        Ю.Б.Войтко

М.В. Матківська